Stare de impunitate:
Încălcarea drepturilor omului – cazul romilor din România

Rapoarte Naţionale - Seria nr. 10
Septembrie 2001

Cuprins

Cuprins	2
Cuvânt înainte	3
1.	Introducere	4
2.	Romii din România: înrobire, excludere, persecuţie	7
3.	Neaplicarea legii	13
3.1	Eşecul anchetelor asupra încălcării drepturilor romilor în România	20
3.2	Tergiversarea unor anchete lipsite de substanţă	21
3.3	Decizii ale parchetului de încetare a urmăririi penale	26
3.4	Punerea sub acuzare a romilor ca formă de represalii	27
3.5	Imunitatea ofiţerilor de poliţie	29
3.6	Rezumat: învinovăţirea victimelor	38
4.	Stare de impunitate: abuzuri violente în curs	40
5.	Încălcarea drepturilor politice ale romilor în România	51
6.	Copiii fără adăpost şi instituţionalizarea acestora	53
6.1.	Copiii străzii	53
6.2.	Instituţionalizarea copiilor romi	54
7.	Discriminarea împotriva romilor	56
7.1.	Locuinţele	60
7.2.	Asistenţa medicală	65
7.3.	Locurile de muncă	66
7.4.	Accesul la bunuri şi servicii	69
8.	Romii în cadrul sistemului de învăţământ din România	71
8.1.	Excluderea din şcoală	73
8.2.	Segregarea rasială a copiilor romi în şcolile româneşti	76
8.3.	Abuzurile pe considerente rasiale asupra copiilor romi în şcolile româneşti	81
8.4.	Neglijarea copiilor romi de către cadrele didactice	82
8.5.	Eşecul în a combate eficient absenţele nemotivate de la şcoală şi abandonul şcolar	83
8.6.	Rezumat: prejudecăţile rasiale în acţiune	84
9.	"Strategia Guvernului României pentru ameliorarea situaţiei romilor"	85
10.	Concluzie: drepturile romilor în România	88
11.	O soluţionare echitabilă: Recomandările Centrului European pentru Drepturile Romilor	91
12.	Bibliografie	93
13.	Anexe	99
14.	Rezumat în limba romani	106

Cuvânt înainte

Acest raport a fost elaborat de către personalul, stagiarii şi voluntarii Centrului European pentru Drepturile Romilor (CEDR). Cercetarea în teritoriu a fost condusă de către István Fenyvesi, Morag Goodwin, István Haller, Christina McDonald şi Tatjana Perić. Savelina Danova şi Branimir Pleše au fost angrenaţi în cercetarea documentară şi au elaborat documente şi/sau versiuni preliminare ale raportului. Claude Cahn a revizuit, rescris şi dezvoltat textul. Dr. Thomas Acton, Christina Crowder, John Demetrick, Ivan Fišer, Gloria Jean Garland, Gioia Maiellano, Elena Marushiakova, Florin Moisa, Vesselin Popov, Veronika Leila Szente şi Ina Zoon au citit în întregime sau parţial versiunile preliminare şi au făcut observaţii esenţiale. Dimitrina Petrova a revizuit versiunile preliminare ale raportului şi răspunde de versiunea finală a acestuia. Dragan Ristić a tradus rezumatul raportului în limba romani. CEDR aduce mulţumirile sale şi următoarelor persoane şi organizaţii fără al căror valoros sprijin nu ar fi fost posibilă publicarea raportului: Asociaţia Avocaţilor pentru Apărarea Drepturilor Omului (APADO) cu sediul în Braşov, Liga Pro Europa cu sediul în Târgu Mureş precum şi organizaţia Romani CRISS şi Comitetului Român Helsinki (APADOR-CH) cu sediul în Bucureşti. Nevers Crăciun, Mona Rai, Diana Sima şi Liliane Ursache ne-au ajutat enorm pe durata misiunilor în teritoriu ale CEDR în România. CEDR doreşte să mulţumească şi tuturor romilor şi organizaţiilor de romi care au fost de acord să fie intervievaţi şi ale căror mărturii stau la baza acestui raport.

“Poliţistul brunet şi-a scos arma şi a spus: ‘Eu nu îi ajut pe ţigani, haideţi şi daţi-le foc.’ […] Două maşini de poliţie circulau prin Hădăreni anunţând la megafon: ‘Să li se dea foc numai caselor ţiganilor, casele românilor nu trebuie aprinse!’” Mărturie depusă în data de 13 noiembrie 1997 cu ocazia dezbaterilor Tribunalului Judeţean Târgu Mureş de către Pavel Bucur, inculpat în procesul intentat de statul român autorilor pogromului împotriva romilor din Hădăreni, în nord-vestul României.

1.	Introducere 

La ultimul recensământ efectuat în România în ianuarie 1992, din totalul populaţiei de aproximativ 23 milioane, 409.111 persoane s-au declarat romi. Cu toate acestea, este îndeobşte recunoscut faptul că această cifră este incorectă fiind cu mult sub valoarea reală; estimări neoficiale ale numărului real al romilor din România variază între 1,8-2,5 milioane. Dacă aceste cifre sunt corecte, romii constituie cea mai numeroasă minoritate din România iar România este ţara cu cea mai mare populaţie de romi din Europa.

În perioada imediat următoare încheierii violente a regimului Ceauşescu în 1989, situaţia drepturilor romilor din România s-a bucurat de o atenţie deosebită în cadrul rapoartelor asupra drepturilor omului dar şi în cultura de mase. Cauza principală a acestei atenţii a constituit-o valul de pogromuri împotriva romilor care au avut loc mai ales în perioada 1990-1993. De exemplu, în 1991, Human Rights Watch relata că:

Ura şi violenţa etnică împotriva ţiganilor în România au fost escaladate dramatic după revoluţia din 1989. În ultimele 20 de luni, aproape că nu a trecut o lună întreagă fără să fie atacată o altă aşezare de ţigani. Casele ţiganilor au fost aprinse, bunurile le-au fost distruse, au fost alungaţi din sate iar în anumite regiuni nu li s-a permis să se întoarcă la casele lor. Cel puţin cinci ţigani şi-au pierdut viaţa în timpul violenţelor săvârşite de mulţime. Mulţi au fost bătuţi. Cu toate acestea, avem de a face cu un eşec absolut al autorităţilor române de a investiga şi aduce în instanţă pe cei responsabili pentru aceste violenţe.
 
Rapoartele asupra pogromurilor împotriva romilor din România şi-au găsit reflectarea atât în literatura larg consum cât şi în film. De pildă, lucrarea Bury Me Standing scrisă de Isabel Fonseca, un best-seller jurnalistic descriind viaţa şi cultura romilor din Europa de Est, conţine următoarea descriere a pogromurilor din România, care se consideră a fi un caz paradigmatic de violenţă împotriva romilor în Europa de Est post-comunistă:

La câteva zile după omorârea studentului la muzică, douăzeci şi şase de case din Bolintin Deal au fost distruse sau grav avariate, marcând începutul valului de represalii care va continua să crească în intensitate, rostogolindu-se asupra satelor învecinate şi în cele din urmă asupra unor regiuni îndepărtate ale ţării. O lună mai târziu, în satul învecinat, Bolintin Vale, unsprezece case au fost distruse iar spre sfârşitul aceleiaşi săptămâni alte paisprezece, în apropiere, în Ogrezeni. Toate casele aparţineau ţiganilor. În fiecare caz, atacatorii români au fost descrişi ca deplasându-se prin sat asemeni unei brazde trase cu coasa, o creatură ce va deveni în curând atât de familiară încât avea să pară organică: o formă inferioară de viaţă, mulţimea – însă una purtând bucăţi de lemn aprinse şi intonând cântece.

În mod similar, tensiunea dramatică a acţiunii filmului Gadjo Dilo, regizat în 1997 de Tony Gatlif, se construieşte în jurul unei transpuneri ficţionale foarte libere a unui pogrom din România de după 1989. 

Dată fiind numeroasa populaţie Roma din România şi situaţia extremă a romilor din această ţară, CEDR a considerat România drept o prioritate încă din momentul începerii activităţii, în anul 1996. Cercetarea în teren desfăşurată de CEDR în România în anul 1996 a scos la iveală faptul că în ciuda diminuării în mare parte a situaţiilor implicând violenţă colectivă, au continuat relatările cu privire la episoade majore de violenţă gravă împotriva romilor avându-i acum predominant pe poliţişti drept autori. CEDR concluzionează, “Modelul precedent de violenţă colectivă a fost înlocuit de un nou model caracterizat de razii ale poliţiei efectuate sistematic în comunităţile de romi.”

România candidează pentru a deveni membră a Uniunii Europene (UE) şi majoritatea eforturilor politicii externe sunt dedicate atingerii acestui obiectiv. Statisticile indică o puternică dorinţă a românilor de integrare europeană. În rapoartele făcute asupra progresului ţărilor candidate, UE a criticat puternic modul în care România tratează populaţia romă. De pildă, în Raportul periodic asupra progresului României în procesul de aderare din 8 noiembrie 2000, Comisia Europeană afirmă că “Romii continuă să reprezinte subiectul unei discriminări larg răspândite în societatea românească. Cu toate acestea, implicarea guvernului în rezolvarea acestei situaţii rămâne redusă şi nu s-a realizat un progres substanţial în acest domeniu de la data ultimului raport periodic.” În concluziile sale, Comisia afirmă că “absenţa progresului în rezolvarea problemei discriminării împotriva romilor este un subiect ridicat şi în rapoartele periodice precedente dar care nu a fost încă abordat în mod adecvat.”

Astfel de evaluări sunt în vizibil contrast de pildă cu declaraţia făcută în 1999 de ministrul justiţiei din acea perioadă, Valeriu Stoica, conform căreia “nu există încălcări grave ale drepturilor omului în România […]. În privinţa minorităţii romilor, problema nu se referă la discriminare pe criterii etnice ci la necesitatea integrării sociale a acestei minorităţi, ceea ce presupune un efort economic deosebit.” În anumite ocazii, unii reprezentanţi oficiali guvernamentali s-au revoltat împotriva strategiei de minimalizare a vigorii rasismului în societatea românească: dl. Péter Eckstein Kovács, pe atunci Şeful Departamentului pentru Minorităţi Naţionale al Guvernului României, afirma la Conferinţa Europeană împotriva Rasismului ţinută la Strasbourg în octombrie 2000: “Romii sunt minoritatea naţională cea mai expusă la discriminare… În ciuda eforturilor noastre, constatăm existenţa unor manifestări vizibile de excludere a romilor din diferite sectoare ale vieţii sociale.” Din nefericire, astfel de recunoaşteri explicite ale discriminării împotriva romilor sunt izolate şi, până în prezent, nu au rezultat în vreo îmbunătăţire vizibilă a situaţiei romilor din România. Misiuni intensive în teren efectuate în mai 2000 şi ianuarie 2001, precum şi rapoartele periodice elaborate de monitorii CEDR locali din România, arată că:

(i)	Atunci când au loc încălcări ale drepturilor romilor, ne începerea urmăririi penale faţă de autori reprezintă ceea ce se face în mod obişnuit. În efortul de a determina aplicarea justiţiei, CEDR a înaintat o serie de plângeri – şase în total până acum – către Curtea Europeană a Drepturilor Omului de la Strasbourg, deoarece reparaţiile furnizate de tribunalele româneşti, în cazul în care au fost furnizate, au fost neadecvate. Justiţia nu se aplică din următoarele motive: autorităţile nu dispun începerea urmăririi penale atunci când romii cad victime ale abuzurilor îndreptate împotriva drepturilor omului; poliţia efectuează anchete neadecvate şi pur formale cărora le lipseşte şi cea mai rudimentară substanţă; procurorii intervin în favoarea sistării anchetelor sau dau soluţii de ne-trimitere în judecată; autorităţile fac represalii împotriva romilor care înaintează plângeri aducând acuzaţii împotriva acestora. Atunci când se presupune că autorii abuzului sunt ofiţeri de poliţie, probabilitatea ca victimelor din rândul romilor să li se facă dreptate tinde spre zero.

(ii)	Ca rezultat al climatului de impunitate, continuă să se relateze, cu o frecvenţă şi o intensitate îngrijorătoare, cazuri de încălcări grave ale drepturilor omului săvârşite împotriva romilor.

(iii)	Autorităţile române au întreprins puţine activităţi eficiente în chestiuni cum ar fi încălcarea drepturilor politice ale romilor din România, lipsa de case şi instituţionalizarea copiilor, discriminarea în domeniul locuinţelor, asistenţei medicale, locurilor de muncă şi accesului la bunuri şi servicii, excluderea copiilor romi din şcoli şi segregarea rasială a copiilor romi în şcoli. Şi aici, acţiunile împotriva romilor intervin într-un mediu în care nu se aplică sancţiuni; autorii sunt efectiv imuni la pedepse de orice fel.

Prezentul raport urmăreşte să actualizeze Raportul Naţional Sudden Rage at Dawn: Violence against Roma in Romania (Mânie bruscă în zori: violenţa împotriva romilor în România) publicat în 1996, precum şi să documenteze multiplele încălcări şi obstacole discriminatorii care îi împiedică pe romii din România să ducă o viaţă demnă. Teza centrală a raportului este următoarea: ca urmare a caracterului inadecvat al eforturilor guvernului român de a aduce pe autorii delictelor împotriva romilor în faţa justiţiei precum şi de a elimina discriminarea împotriva romilor, climatul de impunitate ce caracterizează acţiunile împotriva romilor a prins rădăcini adânci în România.

Raportul este structurat în felul următor: capitolul care urmează acestei introduceri prezintă succint un istoric al drepturilor romilor din România. Capitolul al treilea detaliază modurile în care romilor nu li se face dreptate atunci când acuză încălcarea drepturilor omului. Capitolul 4 se ocupă de cultura impunităţii generată de astfel de eşecuri larg răspândite ale justiţiei şi relatează cazuri recente de violenţă împotriva romilor în România. Capitolele 5 şi 6 examinează abuzuri îndreptate împotriva drepturilor politice ale romilor din România, respectiv problema copiilor fără casă şi instituţionalizarea acestora. Capitolul 7 prezintă chestiuni legate de discriminare, concentrându-se în special asupra discriminării în acordarea accesului la locuinţe, asistenţă medicală, locuri de muncă, bunuri şi servicii. Capitolul 8 explorează tematica educaţiei, în principal problema segregării şcolare. Capitolul 9 comentează recent adoptatul program guvernamental pentru romi. Raportul se încheie cu o serie de recomandări adresate guvernului României menite să îmbunătăţească palmaresul respectării drepturilor omului în ceea ce îi priveşte pe romi. 

2.	Romii din România: înrobire, excludere, persecuţie

România ocupă un loc important în istoria romilor. Pe de o parte, aproape toate ţările în care locuiesc romii în prezent au comunităţi de romi cu un trecut românesc. În unele ţări aceste grupuri reprezintă până la 20% din populaţia romă locală. Pe de altă parte, prejudecăţile împotriva romilor au constituit o trăsătură permanentă a istoriei României. Încă de la prima lor apariţie pe pământ românesc, romii din România au fost supuşi politicilor de suprimare şi au fost brutalizaţi şi umiliţi de către populaţia majoritară. Secolelor de înrobire a romilor pe teritoriul României de astăzi le-au urmat persecuţiile şi deportările la care au fost supuşi de guvernul pro-nazist al lui Ion Antonescu în timpul celui de-al doilea război mondial şi ulterior strămutarea forţată şi confiscarea averilor romilor din timpul regimului comunist. După răsturnarea regimului comunist în 1989, ura rasială a izbucnit într-un val de violenţă colectivă şi abuzuri săvârşite de poliţie împotriva romilor. Violenţa şi discriminarea rămân o realitate de zi cu zi a romilor din România de azi.

Există un consens între specialiştii în istoria romilor care afirmă că romii sunt originari din India, de unde au plecat nu mai târziu de secolul 10 AD. Momentul exact al apariţiei romilor pe teritoriul României este imposibil de stabilit cu acurateţe. Primele menţiuni documentare ale înrobirii romilor în provinciile Muntenia şi Moldova datează de la mijlocul secolului al paisprezecelea iar robia sistematică este atestată începând cu secolul al cincisprezecelea. Conform sistemului juridic al vremii, romii erau născuţi robi; ei erau cumpăraţi şi vânduţi de către stăpânii lor. Unirea legală între oamenii liberi şi robi, inclusiv căsătoria, era interzisă (Se interzicea clericilor să căsătorească robi fără încuviinţarea stăpânilor iar căpeteniile trebuiau să vegheze şi să ia măsuri împotriva concubinajului pentru a nu exista neînţelegeri cu privire la situaţia copiilor robilor – Codul calimach – Moldova; vezi Istoria dreptului românesc, vol.II, partea I, Ed. Academiei, 1984, N.T.)  Robii romi erau supuşi execuţiilor în masă precum şi formelor extreme de pedeapsă cum ar fi tragerea în ţeapă. În ciuda studiilor recente care prezintă o viziune mai nuanţată asupra sclaviei în România, bazată pe dovezi atestând un tratament mai blând al unor grupuri de robi romi, înrobirea fundamental dezumanizantă rămâne o trăsătură definitorie a vieţii romilor în Muntenia şi Moldova până în a doua jumătate a secolului al nouăsprezecelea.

Pe la mijlocul secolului al nouăsprezecelea, fervoarea revoluţionară din întreaga Europă a dus la o răbufnire aboliţionistă în provinciile româneşti. Cu toate acestea, emanciparea nu s-a realizat până în 1864. Unii susţin că sclavia nu a fost abolită doar datorită iluminiştilor români, ci pentru că devenise lipsită de viabilitate din punct de vedere economic. În orice caz, emanciparea nu a adus cu sine o viaţă mai bună pentru romii din România. Numeroşi romi au părăsit România de frica reînrobirii. Aceste grupuri au creat diaspora romilor vlahi – pe care îi găsim azi în ţări disparate precum Brazilia, Rusia, Ungaria şi Statele Unite. Sosirea grupurilor de “vlahi” îi încânta iniţial pe ceilalţi prin îmbrăcămintea colorată şi stârnea, în rândul romilor din ţările respective, teama de noi sentimente şi acţiuni anti-roma în societate în ansamblul ei. Ruptura dintre romii vlahi şi non-vlahi continuă şi în zilele noastre. În România, sărăcia severă i-a forţat pe mulţi romi să se ofere spre revânzare stăpânilor anteriori şi toţi romii au rămas în afara societăţii româneşti, fiind priviţi ca un grup “străin” inferior.

Guvernul pro-nazist şi pronunţat antisemit al lui Ion Antonescu din anii 1940-1944 s-a angajat în persecutarea cu caracter de genocid a romilor. Antonescu îi considera pe romi ca fiind cu nimic mai buni decât “şoareci, şobolani şi ciori”. în perioada 1941-1943, autorităţile au deportat probabil peste 90.000 de romi în provincia Transnistria, o zonă unde erau expediaţi indezirabilii din România în vremea proiectelor rasiste ale celui de-al doilea război mondial. Mai mult de jumătate din romii trimişi acolo au pierit în urma lipsei de adăpost, a malnutriţiei şi bolilor.

După sfârşitul celui de-al doilea război mondial, guvernele comuniste româneşti s-au angajat într-o politică perseverentă de asimilare forţată a romilor. Unul dintre primele programe implementate de guvernul comunist după preluarea controlului în anul 1946 a fost să îi strămute forţat pe acei membri ai comunităţii de romi care rămăseseră nomazi. Caii şi căruţele acestora au fost confiscate printr-o acţiune determinată parţial de convingerea că stilul tradiţional de viaţa al romilor era primitiv şi parţial ca măsură practică de asigurare a unei monitorizări mai uşoare a acestora de către poliţia secretă. La începutul anilor ’50, Ministerul de Interne român a început să îi disperseze pe romi din comunităţile compacte şi să îi stabilească forţat la marginea satelor româneşti din punct de vedere etnic, unde au fost întâmpinaţi cu ostilitate de către săteni.

Toţi cetăţenii României se bucură de egalitate din punct de vedere formal. Cu toate acestea, o parte a romilor din România au rămas mai săraci decât majoritatea populaţiei de altă etnie iar sărăcia extremă în rândul romilor a devenit o problemă vizibilă şi acută în special în anii ’70, la câţiva ani după instaurarea regimului Ceauşescu. Ideologia comunistă din România a alimentat atât naţionalismul cât şi loialitatea faţă de ţară şi progresul acesteia. În comunismul românesc se manifesta implicit (şi uneori explicit) ostilitatea împotriva etnicităţii sau naţionalităţii (ne-româneşti). Un element care direcţiona ideologia comunistă în privinţa romilor era convingerea că aceştia erau primitivi, înapoiaţi şi reprezentau principalele obstacole în calea ”modernizării şi comunizării” României. În plus, politicile rasiste continuau să fie elaborate şi implementate periodic. De exemplu, în 1977, Comitetul Central al Partidului Comunist a implementat politica de confiscare a aurului de la romi. Romii nu au primit niciodată compensaţii pentru daunele cauzate prin această politică rasistă.

Imediat după răsturnarea sângeroasă a regimului Ceauşescu care a avut loc în decembrie 1989, sentimentele anti-roma au răbufnit într-un val de violenţă colectivă împotriva romilor la începutul anilor ’90. În perioada 1990-1993, comunităţile de romi de pe teritoriul României au fost atacate de vecinii ne-romi într-o izbucnire a pogromurilor. Casele au fost arse, averile distruse iar familii întregi au fost terorizate şi silite să scape prin fugă. După aproape zece ani, unele dintre victime nu au putut încă să se întoarcă la casele lor. Sentimentele anti-roma erau atât de puternice încât atunci când Ion Iliescu, succesorul lui Ceauşescu, i-a chemat pe mineri în iunie 1990 să înăbuşe protestele studenţilor din Bucureşti, pe parcursul acestui episod, aceştia s-au îndreptat asupra cartierelor bucureştene locuite de romi atacându-i, violând femeile rome şi distrugând locuinţe şi bunuri. În perioada 1990-1993, cel puţin opt romi au fost omorâţi în România în timpul episoadelor de violenţă colectivă şi mulţi alţii au suferit răniri grave.

În anii recenţi, sentimentele anti-roma s-au menţinut la cote înalte şi chiar înalţi oficiali guvernamentali au făcut declaraţii explicite împotriva romilor. De exemplu, în martie 2000, la întoarcerea de la reuniunea Consiliului de Accedere a României la Uniunea Europeană, Petre Roman, ministrul de externe de atunci, a afirmat, conform unor relatări, că guvernul are obligaţia “să protejeze [pe cei] 23 de milioane de români împotriva celor câteva mii de ţigani”, care împiedică scoaterea ţării de pe lista neagră a vizelor Uniunii Europene. În declaraţia sa, ministrul de externe Roman făcea evident aluzie la romii români care ceruseră azil în Europa de Vest începând din 1989 şi care au provocat alarmă oferind perspectiva unui “val de imigrare” în societăţile europene şi au declanşat o revărsare a prejudecăţilor împotriva romilor în presa internaţională. Publicitatea făcută în jurul romilor din România, care erau etichetaţi drept criminali, mincinoşi şi paraziţi în articole incendiare de presă, nu contribuia la buna imagine a ţării. În 1995, în replică la o “ameninţare” similară la adresa imaginii internaţionale a României creată de imigranţii romi, ministerul român de externe a încercat să disocieze România şi poporul român de romi. Ministerul a decretat ca romii români să fie denumiţi “ţigani” ş nu “romi” deoarece denumirea de “romi” “putea fi confundată cu cea de români.”

Neîncrederea şi antipatia faţă de romi penetrează toate straturile statului şi ale societăţii în România. Un studiu recent efectuat de Centrul pentru Studiul Relaţiilor Interetnice din Cluj-Napoca sugerează că 38,8% dintre respondenţii români şi 40,7% dintre respondenţii de etnie maghiară, dacă ar avea de ales, nu ar permite romilor să trăiască în România. Mai mult, un sondaj de opinie publicat de agenţia de ştiri France-Presse sugerează faptul că trei din patru români se tem de romi şi nu i-ar tolera pe romi ca vecini ai lor. Un sondaj recent relevă faptul că 84% dintre români manifestă aversiune faţă de romi. Mulţi români consideră că ţara lor este în curs de “ţiganizare” dat fiind faptul că salariile pentru activităţile necesitând un înalt grad de educaţie rămân foarte scăzute în timp ce “şmecherii” – un termen argotic desemnând persoanele care obţin profit din înşelătorie şi viclenie ori păcălindu-i pe ceilalţi (“hustlers” – escroci – în original în engleză – N.T.) şi care este strâns asociat cu stereotipurile populare legate de romi – se îmbogăţesc.

Românii au votat la 26 noiembrie 2000 conferind una dintre cele mai explicite autorizări în favoarea unui partid sau politician rasist în Europa Centrală şi Estică post-comunistă. Aproximativ 28% dintre alegători l-au votat pe naţionalistul extremist declarat Corneliu Vadim Tudor ca preşedinte iar partidul acestuia, Partidul România Mare – PRM, a obţinut 21% dintre voturile exprimate pentru Senatul României şi 19,4% din voturile pentru Camera Deputaţilor la alegerile parlamentare care au avut loc în aceeaşi zi. Dl. Tudor este cunoscut pentru declaraţiile sale anti-roma, antisemite şi antimaghiare. La 16 august 1998, dl. Tudor, pe atunci senator în Parlamentul României a afirmat, conform unor relatări, că programul său de conducere a ţării include “izolarea ţiganilor infractori în colonii speciale” pentru a “împiedica transformarea României într-o şatră de ţigani.” Dl. Tudor a promis să distrugă “mafia ţigănească” care, în concepţia sa, controlează aproape întreaga Românie, iar presa internaţională relata, după alegeri, că mulţi români intervievaţi îl votaseră exact pentru mesajul său rasist. Un suporter al lui Vadim Tudor a dat următoarea declaraţie unui reporter de la Associated Press imediat după primul tur al alegerilor din noiembrie 2000: “Are un mesaj direct şi incendiar. A spus că va extermina mafia ţigănească, nu ştiu dacă o va face, dar va încerca.” Sprijinul pentru dl. Tudor în primul tur de scrutin a fost depăşit doar de cel acordat fostului preşedinte Ion Iliescu care a condus ţara în perioada 1990-1996. Dl. Iliescu a obţinut 36,3% din votul popular iar al său Partid al Democraţiei Sociale din România (PDSR) a obţinut 37% din voturile pentru Senatul României şi 36,6% din voturile pentru Camera Deputaţilor.

Confruntarea dintre dl. Tudor şi dl. Iliescu în al doilea tur al alegerilor prezidenţiale la 10 decembrie s-a încheiat cu victoria detaşată a d-lui Iliescu. Acesta a obţinut 74% din votul popular faţă de procentul de 26% obţinut de dl. Tudor. Acest rezultat a fost asigurat în urma unei puternice angajări din partea acelor partide politice excluse din cursă, a societăţii civile şi a presei, care au autorizat explicit pe dl. Iliescu pentru a evita izolarea internaţională ce ameninţa să urmeze unei victorii a lui Vadim Tudor.

3.	Neaplicarea legii

În seara zilei de 20 septembrie 1993, un grup de oameni de etnie română şi maghiară au atacat comunitatea de romi din satul Hădăreni, judeţul Mureş, ca represalii în urma uciderii de către un bărbat rom a unui sătean de etnie română în cursul zilei respective. Ca rezultat al atacului, au fost omorâţi trei romi – dl. Rupa Lucian Lăcătuş, dl. Pardalian Lăcătuş şi dl. Mircea Zoltan – au fost incendiate paisprezece case aparţinând romilor iar alte cinci au fost demolate şi locuitorii romi au fost alungaţi din sat. Potrivit surselor oficiale, dl. Pardalian Lăcătuş a murit în urma a 89 răni distincte pe corp, în timp ce dl. Rupa Lucian Lăcătuş a murit în urma şocului cauzat de răni superficiale acoperind “aproape 70% din corp.” Dl. Zoltan a ars în casa proprie pe care nu a îndrăznit să o părăsească din cauza mulţimii de afară. Dovezile sugerează că unii ofiţeri de poliţie au participat direct la pogrom. Ulterior, martorii au declarat la tribunal că poliţiştii din localitate au îndemnat mulţimea furioasă să incendieze casele romilor şi au promis sătenilor implicaţi că îi vor ajuta să muşamalizeze întregul incident. În urma morţii celor trei romi, poliţia nu a întreprins nimic pentru a-i opri pe săteni să declanşeze o campanie de distrugere a caselor şi bunurilor romilor din Hădăreni. Cu toate acestea, timp de câţiva ani după pogrom, nimeni nu a fost adus în faţa justiţiei pentru cele trei omoruri sau pentru distrugerea caselor şi bunurilor. 

În data de 31 octombrie 1994, pe baza dovezilor ample sugerând implicarea poliţiei în incident, poliţia Târgu Mureş a trimis cazul Parchetului de pe lângă Tribunalul Militar Mureş şi astfel cazul a intrat în competenţa sistemului judiciar militar. La 15 noiembrie 1994, într-o declaraţie emisă de Parchetul Militar Mureş erau numiţi ofiţerii de poliţie implicaţi şi se declanşa urmărirea penală împotriva comandantului Poliţiei, Ioan Moga, şi a ofiţerului Alexandru Şuşcă pentru participare nemijlocită la infracţiunile comise în noaptea de 20 septembrie 1993.

La 10 ianuarie 1995, Parchetul de pe lângă Tribunalul Militar Mureş a trimis dosarul cauzei Parchetului de pe lângă Tribunalul Militar Teritorial Bucureşti. Aceasta s-a făcut conform legilor române care stipulează că în cazurile în care şeful poliţiei este implicat în comiterea unei infracţiuni, doar autorităţile superioare ale Ministerului Public sunt autorizate să desfăşoare procedurile în cauză. La momentul respectiv, procurorul militar a decis extinderea cercetării penale cu privire la un al treilea ofiţer de poliţie, colonelul Constantin Palade. Parchetul de pe lângă Tribunalul Militar Teritorial Bucureşti a delegat apoi competenţa locotenent-colonelului Sandu Marin de la Parchetul de pe lângă Tribunalul Militar Mureş pentru a conduce, în numele Parchetului Teritorial Bucureşti, o anchetă asupra circumstanţelor legate de incident. 

La 22 august 1995, procurorul, locotenent-colonel Sandu Marin, a emis o rezoluţie de scoatere de sub urmăriere penală afirmând că dovezile în cauză nu confirmau participarea şefului poliţiei, Ioan Moga, a colonelului Constantin Palade sau a ofiţerului Alexandru Şuşcă la comiterea faptelor din timpul pogromului. Procurorul Marin declara că Parchetul Miltar nu putea considera “lipsa de iniţiativă şi incapacitatea celor [doi] poliţişti acuzaţi de a fi influenţat comportamentul sătenilor furioşi drept o formă de participaţie.”

În septembrie 1995, prim-procurorul Parchetului de pe lângă Tribunalul Militar Teritorial Bucureşti a confirmat soluţia de scoatere de sub urmărire penală şi toate acuzaţiile împotriva ofiţerilor de poliţie au fost retrase. La iniţiativa organizaţiei neguvernamentale Asociaţia Avocaţilor pentru Apărarea Drepturilor Omului (APADO) cu sediul în Braşov, părţile vătămate au depus o plângere împotriva rezoluţiei de scoatere de sub urmărire penală emise de Parchetul Teritorial Bucureşti. Cu toate acestea, plângerea lor a fost respinsă de către Parchetul Militar de pe lângă Curtea Supremă de Justiţie, la data de 14 martie 2000. 

În legătură cu acţiunile sătenilor, de-abia la data de 12 august 1997, după aproape patru ani de la incident, Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Târgu Mureş a emis un rechizitoriu împotriva a unsprezece persoane pentru participarea la atacul violent, inclusiv acuzaţii de omor deosebit de grav, împotriva a cinci bărbaţi: dl. Pavel Bucur, dl. Petru Bucur, dl. Vasile Dorel Bucur, dl. Nicolae Gáll şi dl. Severius Ioan Precup. În ciuda dovezilor ample împotriva altor patru civili, aceştia din urmă nu au fost niciodată acuzaţi de comiterea infracţiunii de omor. În plus, una dintre persoanele acuzate de distrugere de bunuri şi ultraj contra bunelor moravuri şi tulburarea liniştii publice – dl. Simion Furdui – ar fi trebuit, potrivit curţii, să fie acuzată de omor agravat.

La 11 noiembrie 1997, s-au declanşat acţiunea penală şi acţiunea civilă pentru daune. În cursul şedinţei din 23 iunie 1998, pe considerentul că natura complicată a pretenţiilor civile pentru obţinerea de daune întârzia inutil soluţionarea acţiunii penale, instanţa a dispus disjungerea acţiunii civile şi amânarea judecării acesteia.

Tribunalul Mureş a dat sentinţa în data de 17 iulie 1998, găsindu-i pe patru bărbaţi vinovaţi de comiterea infracţiunii de omor deosebit de grav. Dl. Petru Bucur, care fusese inculpat pentru omor deosebit de grav, nu a fost condamnat pentru acest capăt de acuzare, însă a fost condamnat pentru distrugere şi ultraj contra bunelor moravuri şi tulburarea liniştii publice. Restul inculpaţilor – şase în total – au fost condamnaţi numai pentru distrugere. Toţi au primit diferite condamnări la închisoare. Toţi cei unsprezece bărbaţi condamnaţi au fost, de asemenea, amendaţi cu suma de un milion de lei (aproximativ 40 euro la cursul de schimb de astăzi).

În sentinţă, instanţa din Târgu Mureş comenta faptul că din cauza slabei calităţi a investigaţiilor, de fapt chiar a lipsei totale a unor anchete adecvate, nu au fost inculpaţi toţi cei implicaţi în pogromul de la Hădăreni. Instanţa a statuat: “considerăm că, atâta timp cât persoane care au contribuit în mai mare măsură la comiterea actelor criminale nu au fost trimise în judecată şi nici măcar investigatecercetate, deşi existau suficiente probe pentru a le dovedi vinovăţia, inculpaţii care au fost trimişi în judecată nu trebuie făcuţi răspunzători de toate infracţiunile comise, ci numai pentru acea parte de care se fac răspunzători.”

Parchetul a făcut apel împotriva hotărârii primei instanţe din data de 17 iulie. La 15 ianuarie 1999, Curtea de Apel Târgu Mureş a dat o decizie, care confirma parţial sentinţa instanţei inferioare. Totuşi, Curtea de Apel a desfiinţat sentinţa primei instanţe, de achitare a d-lui Petru Bucur pentru acuzaţia de omor deosebit de grav, şi l-a condamnat pe acesta la şase ani de închisoare pentru aceeaşi infracţiune. Curtea a modificat şi pedepsele aplicate celorlalţi inculpaţi. După pronunţarea Curţii de Apel, inculpaţii au făcut recurs împotriva deciziei. La 22 noiembrie 1999, Curtea Supremă a menţinut hotărârea curţii inferioare pentru distrugere însă a redus acuzaţiile de omor deosebit de grav la acuzaţii mai uşoare de omor calificat în cazul a trei inculpaţi care fuseseră acuzaţi şi condamnaţi de instanţa inferioară pentru omor deosebit de grav – dl. Pavel Bucur, dl. Vasile Dorel Bucur şi dl. Severius Ioan Precup. Inculpaţii Nicolae Gáll şi Petru Bucur au fost achitaţi de toate acuzaţiile de omor iar dl. Petru Bucur a fost achitat şi de acuzaţia de mărturie mincinoasă. Dl Gáll a fost eliberat imediat. Recursurile făcute de ceilalţi inculpaţi au fost respinse de Curtea Supremă.

Mai mult, printr-un decret emis la 7 iunie 2000, preşedintele României a acordat graţieri individuale lui Pavel Bucur şi Severius Ioan Precup, doi dintre inculpaţii civili condamnaţi pentru omor calificat, amândoi fiind eliberaţi. Nici unul dintre făptuitorii condamnaţi în legătură cu pogromul de la Hădăreni nu mai ispăşeşte astăzi vreo condamnare la închisoare. 

În data de 22 august 1999, pe baza a noi probe scoase la lumină în procesul penal, victimele pogromului de la Hădăreni şi rudele acestora au înaintat o plângere penală la parchetul Militar de pe lângă Curtea Supremă de Justiţie împotriva ofiţerilor Alexandru Şuşcă, Ioan Moga, Constantin Palade şi locotenentului Nicolae Drăghici, alături de alţi membri ai forţelor poliţieneşti. Această plângere penală cita ampla mărturie care indica implicarea poliţiei în pogromul de la Hădăreni, menţionând faptul că, în pofida acestor dovezi, nu a fost trimis în judecată nici un ofiţer de poliţie. Plângerea punea de asemenea sub semnul întrebării competenţa şi obiectivitatea procurorului Sandu Marin, prim-procurorul Parchetului de pe lângă Tribunalul Militar Mureş, care, în august 1995, a emis o ordonanţa de scoatere de sub urmărire penală a ofiţerilor de poliţie. La 14 martie 2000, pe baza luării în considerare a calităţilor plângerii, Prim-procurorul parchetului militarde pe lângă Curtea Supremă de Justiţie a confirmat sentinţa Tribunalului Militar Bucureşti, respingând astfel plângerea depusă împotriva ofiţerilor.

Până în momentul de faţă, nici un membru al forţelor poliţieneşti prezente în seara zilei de 20 septembrie 1993 nu a fost oficial trimis în judecată în pofida dovezilor considerabile existente sugerând faptul că ofiţerii de poliţie nu au fost doar martori pasivi ai evenimentelor de la Hădăreni, ci, de fapt, au jucat un rol în instigarea la comiterea faptelor care au condus la omorârea lui Rupa Lăcătuş, Pardalian Lăcătuş şi Mircea Zoltan. În data de 15 decembrie 2000, CEDR a înaintat o cerere la Curtea Europeană a Drepturilor Omului în numele membrilor familiilor victimelor pentru a căuta dreptatea pe care instanţele româneşti le-o refuzaseră. Procesul civil pentru daune, a cărui judecare a început la 11 noiembrie 1997, era încă în desfăşurare la data trimiterii acestui raport înspre publicare.

Autorităţile din România sunt adeseori incapabile să răspundă în mod adecvat abuzului împotriva romilor, inclusiv a abuzului extrem, nu investighează temeinic incidentele şi nu trimit în judecată pe făptuitori. Subsecţiunile care urmează examinează cinci manifestări obişnuite ale dezinteresului general în privinţa pedepsirii infracţiunilor săvârşite împotriva romilor în România: (i) cazurile în care se manifestă o incapacitate (sau chiar un refuz) al poliţiei de a declanşa o anchetă; (ii) situaţiile în care ancheta este declanşată oficial însă se permite trenarea acesteia pe timp indefinit fără a se face paşi serioşi şi fără a se pune sub acuzare; (iii) cazuri în care procurorii închid cazurile prin decizii de netrimitere în judecată; (iv) situaţii în care poliţia răspunde plângerilor adresate de către romi prin aducerea de acuzaţii împotriva acestora; (v) cauze împotriva ofiţerilor de poliţie. În acest din urmă caz, cu toate că e posibil să avem de a face cu evenimente grave precum moartea în arestul poliţiei, punerea sub urmărire penală şi inculparea ofiţerilor de poliţie nu se regăsesc între consecinţe. 

3.1	Eşecul anchetelor asupra încălcării drepturilor romilor în România
Atunci când are loc un abuz violent împotriva romilor, poliţia nu acţionează în direcţia investigării acuzaţiilor. De pildă, în data de 23 noiembrie 1999, dl. Brăiţa Lăcătuş a relatat CEDR faptul că fiul său, Florin Lăcătuş, în vârstă de 12 ani, fusese bătut în ziua precedentă de un bărbat de altă etnie. Dl. Lăcătuş s-a deplasat la poliţia din Hădăreni pentru a reclama incidentul. Totuşi, în sediul poliţiei, un poliţist care, potrivit spuselor d-lui Lăcătuş, se afla sub influenţa alcoolului, i-ar fi spus: “N-o să-mi pierd vremea cu romii. Romii sunt întotdeauna de vină.”

Potrivit unor relatări, într-un alt incident, petrecut în toamna anului 1999, un grup de şapte muncitori români a bătut un bărbat rom în vârstă de 45 de ani numit R.G. din Săcele, lângă Braşov, în centrul ţării. Conform mărturiei depuse la CEDR, dl. R.G. şi familia sa adunau cartofi lăsaţi pe câmp, în momentul în care bărbaţii respectivi, aflaţi în trecere pe acolo, i-au furat caii şi căruţa. Acesta i-a urmărit pe bărbaţi până la o fermă pentru ca să le ceară să îi fie returnate, însă bărbaţii l-au atacat şi l-au bătut. Dl. R.G. s-a dus imediat la poliţia Hărman aflată în apropiere unde un poliţist nu i-a luat în considerare plângerea şi. conform relatărilor, l-a pălmuit peste faţă, numindu-l “ţigan”. CEDR nu are cunoştinţă de efectuarea vreunei anchete oficiale asupra evenimentului. 

Într-un alt incident, se relatează că un ofiţer de poliţie a ignorat plângerea d-lui Vilmos Paradica cum că ar fi fost atacat. La 9 septembrie 1999, dl. Paradica, cetăţean rom din Târgu Mureş, a relatat CEDR faptul că fusese bătut, în data de 6 septembrie, de cetăţeni de altă etnie. CEDR a observat răni vizibile pe faţa şi corpul d-lui Paradica. Dl. Paradica a obţinut ulterior un certificat medical care menţiona faptul că rănile suferite au necesitat 7-8 zile de îngrijire medicală. Dl. Paradica a declarat că după incident s-a deplasat la poliţia din Târgu Mureş unde i s-ar fi spus de către un ofiţer de poliţie faptul că poliţia nu putea să ia măsuri împotriva făptuitorilor.

Conform unor relatări, anterior acestui incident, dl. Paradica şi unii membri ai familiei sale au fost supuşi indiferenţei birocratice şi în final abuzurilor poliţiei. În ianuarie 1998, membrii familiei Teglás, care sunt şi membri ai familiei extinse a d-lui Paradica locuind în şapte case din localitatea Gheorghe Doja, judeţul Mureş, au fost nevoiţi să părăsească localitatea de frica răzbunării în urma unui conflict cu o altă familie de romi din acelaşi sat. În timp ce familia era plecată din sat, persoane necunoscute le-au distrus casele. Conform relatărilor, ancheta poliţiei nu a reuşit să identifice făptuitorii. În august 1998, familia Teglás s-a deplasat la Bucureşti, unde s-au întâlnit cu dl. Dan Oprescu, pe atunci directorul Oficiului Naţional pentru Romi din cadrul Departamentului pentru Protecţia Minorităţilor Naţionale al Guvernului României. Familiei Teglás i s-ar fi promis sprijin în găsirea unui spaţiu de locuit în judeţul Mureş. Cu toate acestea, prefectul judeţului Mureş şi autorităţile locale au refuzat să găsească o locuinţă familiei Teglás, susţinând că nu existau case neocupate în judeţ. Se spune că familia Teglás a locuit temporar în pădurea de la marginea satului Gheorghe Doja. În data de 31 iulie 1999, şapte persoane din familia Teglás, Dragomir Teglás, Vilmos Paradica, Lajos Teglás, Gyorgy Teglás, Zoltan Teglás, Alexandru Harkó şi Aurel Harkó au declarat reprezentanţilor organizaţiei neguvernamentale Liga Pro Europa, cu sediul în Târgu Mureş, că, anterior, în dimineaţa acelei zile, doi ofiţeri de poliţie le-au incendiat casele, înainte de a-i duce la poliţia din Târgu Mureş. La poliţie, se spune că poliţiştii i-au bătut pe cei şapte romi şi că i-au amendat pe fiecare în parte cu suma de 400.000 lei (aproximativ 15 euro), ameninţându-i că dacă se reîntorc în satul Gheorghe Doja îi vor bate din nou, însă mai tare. Se spune că plângerea care a fost depusă în legătură cu acest incident de către victime cu sprijinul Ligii Pro Europa nu s-a soldat cu luarea vreunei măsuri de către poliţie.

3.2	Tergiversarea unor anchete lipsite de substanţă

Într-o serie de cazuri, are loc declanşarea oficială a unei anchete, însă aceasta nu se efectuează. În unele situaţii, se anunţă că investigaţia se va “încheia” la o dată care depăşeşte termenele procesuale şi procedurale, iar cazul este trimis la arhivă ca nerezolvat. În mod frecvent, ofiţerii însărcinaţi cu anchetarea infracţiunilor împotriva romilor nu se angajează în elementele cheie ale anchetei. Cazurile care urmează prezintă detaliat situaţii în care ancheta nu a rezultat într-un act de trimitere în judecată şi/sau a fost atât de tergiversată încât a dus la exonerarea făptuitorilor.

De exemplu, în data de 6 iunie 1991, în urma unei bătăi între patru bărbaţi romi şi un paznic de noapte de altă etnie în localitatea Plăieşii de Sus, judeţul Harghita, în centrul ţării, o mulţime de săteni predominant din rândul etnicilor maghiari au răspuns atacând şi bătând pe dl. A.K. şi dl. A.M. - doi bărbaţi romi care nu aveau nici o legătură cu incidentul precedent. Ulterior, în urma rănilor suferite în timpul atacului, ambii bărbaţi au decedat - dl. A.K. la câteva zile după agresiune iar dl. A.M. aproximativ un an mai târziu.

În data de 8 iunie 1991, la periferia aşezării de romi a apărut un anunţ public care îi informa pe cei care locuiau acolo că locuinţele lor vor fi incendiate în seara următoare, seara de duminică. Deşi romii au informat atât poliţia cât şi autorităţile locale, nimeni nu a intervenit. Dimpotrivă, romii au fost “sfătuiţi” de către autorităţi să îşi părăsească locuinţele pentru propria lor siguranţă. Duminică seara, romii au fugit de la casele lor într-un grajd din apropiere după care, după cum fuseseră ameninţaţi, un grup de săteni de altă etnie au dat foc celor 28 de case ale romilor. Casele precum şi toate bunurile dinăuntrul lor au fost complet distruse. Timp de aproximativ un an după incident, familiile de romi, inclusiv cei foarte mici şi cei foarte în vârstă, au locuit în grajdurile din apropiere în condiţii subumane.

La un an după pogrom, casele romilor au fost reconstruite de aceiaşi săteni etnici maghiari care le distruseseră. Cu toate acestea, nici unul dintre romi nu a primit vreo despăgubire pentru pierderea bunurilor personale şi a celor gospodăreşti. 

În perioada imediat următoare incidentului, se relatează că Poliţia Judeţeană Harghita ar fi declanşat o anchetă. Pentru a obţine accesul la dosarul cazului, avocatul Silviu Jecu, membru al APADO, reprezentantul autorizat al victimelor, a contactat poliţia şi primăria. Într-un raport APADO ulterior care nu a fost dat publicităţii, dl. Jecu a declarat că ambele [instituţii N.T.] au refuzat categoric să îi permită examinarea dosarului cazului şi că au exprimat opinia potrivit căreia “ţiganii”, conform exprimării folosite, erau vinovaţi de ceea ce se întâmplase, fiindcă “îşi câştigă existenţa furând şi sunt agresivi cu ceilalţi oameni.” Reprezentanţii autorităţilor i-au spus d-lui Jecu că ancheta asupra infracţiunii de distrugere se va încheia în data de 9 iunie 1996, data expirării termenului de prescripţie. În plus, reprezentanţii oficiali ai autorităţilor au declarat că ancheta de omucidere în cazul morţii lui A.K. şi A.M. va fi, de asemenea, terminată la 9 iunie 1998. Dl. Jecu a fost informat că nu mai era planificată nici o anchetă ulterioară a evenimentelor. În cele din urmă, atât reprezentanţii primăriei cât şi reprezentanţii poliţiei au declarat că, dat fiind numărul mare de persoane implicate în incident, era imposibil să fie identificaţi făptuitorii.

Refuzul autorităţilor de a conduce o anchetă corespunzătoare a împiedicat orice posibilitate de reparaţie faţă de victime, la toate nivelurile sistemului judiciar intern. În octombrie 1998, Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Târgu Mureş a respins plângerea penală depusă de dl. Jecu. În urma apelului, la 21 ianuarie 1999 această măsură a fost confirmată de către Parchetul Curţii Supreme, a cărui decizie este definitivă.

În data de 12 martie 2000, în numele a trei dintre victime, CEDR a depus o cerere la Curtea Europeană a Drepturilor Omului de la Strasbourg, susţinând că incidentul de la Plăieşii de Sus implică încălcări ale unui număr de drepturi protejate de către CEDO. Cazul îşi aştepta soluţionarea în faţa Curţii la data trimiterii acestui raport înspre publicare.

Într-un alt caz, aproximativ în jurul orei 11.30 după-amiază, în ziua de 8 august 1997, dl. Marin Remus Marin în vârstă de 21 de ani a fost împuşcat de mai multe ori de către N.T., ofiţer de poliţie aflat în afara orelor de serviciu, lângă oraşul Buftea, aflat la aproximativ 30 de kilometri la nord de Bucureşti. Poliţia susţine că ofiţerul N.T., care se afla în vacanţă la Buftea la momentul respectiv, l-a împuşcat pe dl. Marin în timpul încercării de a-l aresta după ce dl. Marin şi alţi câţiva fuseseră prinşi pătrunzând prin efracţie într-un depozit. Dl. Marin a fost găsit de către mama sa, d-na Floarea Marin, în zori, zăcând în stare de inconştienţă într-o baltă de sânge, lângă gardul casei lor din Vizureşti, la 8 kilometri de Buftea. A fost dus de către familie la Spitalul de Urgenţă din Bucureşti, unde a fost supus unei intervenţii chirurgicale şi a rămas în spital până la data de 25 august 1997. Anchetarea cazului era, conform unor relatări, încă în curs de desfăsurare în octombrie 2000, cu mai bine de trei ani mai târziu. CEDR nu are cunoştinţă de vreo inculpare în legătură cu acest caz.

Un alt exemplu de investigare neadecvată de către poliţie a infracţiunilor săvârşite împotriva romilor este anchetarea unui caz de incendiere a casei unei femei în vârstă, de etnie romă, în localitatea Botez, comuna Aţintiş, judeţul Mureş. M.K. locuia într-o casă construită în timpul perioadei comuniste pe un teren care fusese expropriat de la familia D. Conform legilor de retrocedare din 1991, terenul nu urma să fie returnat familiei D. atâta timp cât d-na M.K. locuia pe acesta. În schimb, familia D. avea dreptul asupra unui alt teren drept despăgubire. În seara zilei de 5 august 1997, dl. V.D. a dat foc casei d-nei M.K., care a ars până la temelie, aparent având convingerea că dacă d-na M.K. şi casa ei nu mai existau acolo, el va fi îndreptăţit să-şi revendice terenul. Se spune că dl. V.D. a fost auzit ulterior vorbind deschis despre această faptă într-un local din sat. Se pare că poliţia din Aţintiş a declanşat o anchetă, însă după ce dl. V.D. a luat legătura cu d-na M.K. oferindu-se să-i plătească daune, d-na M.K. a cerut ca ancheta să fie sistată. Evident, poliţia a fost de acord să pună capăt anchetei, cu toate că potrivit legilor române, anchetarea infracţiunilor grave, inclusiv a distrugerii, trebuie să fie continuată independent de dorinţa victimei. În luna septembrie 1997, M.K. s-a dus din nou la poliţie şi a încercat să reînnoiască plângerea sa deoarece dl. V.D. nu îi plătise. Conform spuselor d-nei M.K., la poliţie i s-a spus că din moment ce anterior şi-a retras plângerea, nu mai era posibil să se redeschidă dosarul. Cu toate acestea, ca răspuns la o scrisoare trimisă de către organizaţia neguvernamentală Liga Pro Europa cu sediul în Târgu Mureş în legătură cu cauza respectivă, poliţia a declarat că, de fapt, se aflau în curs de anchetare a cazului. Liga Pro Europa a primit o a doua scrisoare în ianuarie 1998, în care se afirma că ancheta poliţiei se încheiase şi că dosarul cauzei fusese înaintat parchetului. În data de 26 ianuarie 1998, procurorul a adus acuzaţii de distrugere împotriva d-lui V.D. CEDR a fost informat de Liga Pro Europa că d-na M.K., în cele din urmă, şi-a retras din nou plângerea şi dosarul penal a fost închis. D-na M.K. a fost despăgubită de către dl. V.D. iar casa i-a fost reconstruită. Totuşi, potrivit reprezentanţilor Ligii Pro Europa, apartenenţa etnică a d-nei M.K. a reprezentat un factor semnificativ în a determina poliţia să nu ia cazul la fel de în serios cum ar fi făcut-o pentru o victimă care nu făcea parte din etnia romilor. Mai mult decât atât, fără intervenţia unei organizaţii neguvernamentale, pare improbabil că d-nei M.K. i s-ar fi făcut vreodată dreptate.

Ofiţerii de poliţie au pornit, se pare, o anchetă într-un incident dintre romi şi cetăţeni de altă etnie în Lambada, la periferia municipiului Cluj-Napoca, în timpul căruia trei romi au suferit vătămări grave cauzate de atacatori de altă etnie, însă până la această dată această anchetă nu a dus la vreo trimitere în judecată. În data de 27 februarie 1999, în jurul orelor 22.00 sau 23.00, trei bărbaţi au intrat în barul care îi aparţinea d-nei Esztera Pusztai, o femeie de etnie romă. Potrivit mărturiilor furnizate de CEDR de către martori oculari, bărbaţii au atacat la întâmplare clienţii, lovind cu pumnii şi cu nunchaku-ri (o armă de arte marţiale alcătuită din două bucăţi de lemn legate între ele cu un lanţ de metal) şi spărgând sticle şi pahare. Conform unor relatări, unul dintre bărbaţi l-a agresat şi pe unul dintre fiii proprietarei, trăgându-l afară din bar şi lovindu-l. Şi celălalt fiu al d-nei Pusztai a fost atacat şi chiar ea însăşi a fost victima unei agresiuni puternice, fiind bătută cu bâta. Rănile suferite au imobilizat-o timp de cinci zile. În 13 noiembrie 2000, data la care CEDR a intervievat-o, femeia încă mai suferea de dureri serioase în piept în urma gravităţii vătămărilor. De asemenea, cei doi fii ai ei au suferit vătămări grave, unuia fiindu-i spart capul în timpul atacului iar celălalt primind o bătaie atât de gravă, încât doctorul a stabilit că vătămările necesitau 8-9 zile de îngrijiri medicale. Toţi cei trei membri ai familiei posedau certificate medicale atestând vătămările suferite. Se pare că agresorii au furat şi o sumă considerabilă de bani de la bar. Conform unor relatări, comandantul poliţiei locale o considera pe d-na Pusztai răspunzătoare pentru incident şi a ameninţat-o că îi închide barul dacă mai au loc tulburări acolo. Un sergent de poliţie a făcut fotografii ale distrugerilor din local şi a luat declaraţii de la martori cu privire la violenţa atacului, însă, potrivit declaraţiilor victimelor şi martorilor, a fost ulterior transferat în alt judeţ. În mai 2001, CEDR a primit rapoarte conform cărora trei persoane au fost condamnate de o instanţă din Gherla şi amendate cu amenzi între 600.000 şi 1.000.000 lei fiecare (aproximativ 25-40 euro). Se pare că victima nu a primit nici o despăgubire pentru vătămările suferite de ea ori de către fiii ei, sau pentru distrugerea barului.

Potrivit rapoartelor trimise CEDR, într-un incident petrecut în aprilie 2000 în localitatea Paloş din judeţul Braşov, poliţia nu a anchetat corespunzător atacurile repetate săvârşite de către sătenii de altă etnie împotriva unui bărbat rom numit Vasile Florică precum şi atacurile asupra familiei sale. Potrivit unor relatări, în seara zilei de 13 aprilie 2000, două persoane de etnie română l-au atacat şi bătut pe dl. Florică şi l-au dus cu maşina lor la poliţia din Caţa, un sat aflat la opt kilometri. La poliţie, unul dintre bărbaţi l-a acuzat pe dl. Florică că i-a furat găinile, după care bărbaţii, cărora li s-a alăturat un poliţist, se pare că l-au bătut din nou pe dl. Florică. Apoi, grupul de mai sus l-a dus cu maşina pe dl. Florică înspre cimitirul din localitate. Acesta a încercat fără succes să scape însă a fost prins şi bătut din nou. În cele din urmă, a reuşit să fugă la a doua încercare. Conform relatărilor, în seara următoare, în data de 14 aprilie, un grup de aproximativ douăzeci de persoane de altă etnie decât cea a romilor au intrat cu forţa în casa d-lui Florică unde trei dintre ei l-au atacat şi bătut pe acesta. O altă persoană din grup se pare că a luat cu el două saltele din casă când a plecat, pretinzând că îi fuseseră furate. Două zile mai târziu, în 16 aprilie, un grup de persoane de altă etnie decât cea a romilor a încercat să dea foc casei d-lui Florică însă au fost împiedicaţi de către un poliţist din Caţa care a intervenit în urma unui telefon dat de un sătean. Ulterior, dl. Florică a stat ascuns timp de două săptămâni. Potrivit rapoartelor, în ziua în care a fugit, săteni de altă etnie decât cea a romilor i-au atacat fizic soţia şi copiii. Dl. Florică a depus la Parchetul Militar o cerere de chemare în judecată împotriva poliţistului şi a patru făptuitori civili iar cazul era încă în curs de anchetă la 28 iulie 2000. Prim-Procurorul Militar din Braşov, colonelul Titi Stoiemica, a relatat CEDR la data de 20 ianuarie 2001 că nu a auzit de această cauză, că şi-ar fi amintit dacă ar fi ajuns la biroul său şi că în orice caz crede că Paloş nu este în judeţul Braşov. De vreme ce Paloş se află într-adevăr în judeţul Braşov, CEDR are mari dubii că s-ar fi luat vreo măsură legată de acest caz.

3.3	Decizii ale parchetului de încetare a urmăririi penale

În unele situaţii în care ancheta merge înainte, procurorii intervin pentru a bloca urmărirea penală. De exemplu, în data de 11 august 1990, după o perioadă de ostilitate crescândă între locuitorii romi şi de alte etnii din Caşinul Nou, judeţul Harghita, şi în pe fondul unor acuzaţii conform cărora romii s-au apucat de furturi, aproximativ 400 de săteni aparţinând cu precădere etniei maghiare au alungat din localitate întreaga populaţie de romi şi le-au ars sau distrus casele şi bunurile. Toţi membrii comunităţii de romi se aflau în faţa unei ameninţări foarte reale de a fi linşaţi. În perioada care a urmat, aproximativ o sută cincizeci de persoane au rămas fără adăpost.

În urma unei plângeri depuse de către victime la parchetul de pe lângă Tribunalul Judeţean, un număr de martori au fost chestionaţi de poliţie. Câţiva au dat declaraţii amănunţite despre cum s-au desfăşurat evenimentele, care a fost rolul lor şi au dat numele altor persoane implicate. Totuşi, poliţia a omis să desfăşoare o anchetă la faţa locului şi nu a găsit nici un motiv să aducă experţi care să evalueze pagubele cauzate de atac.

La 27 noiembrie 1990, Parchetul de pe lângă Tribunalul Braşov a emis o decizie de încetare a anchetei, susţinând că, dat fiind numărul mare de persoane implicate, era imposibil să fie identificaţi făptuitorii. Totuşi, în februarie 1991, Parchetul de pe lângă Curtea Supremă a modificat această decizie şi a ordonat redeschiderea anchetei. Parchetul de pe lângă Curtea Supremă declara explicit că faptul că în incident au fost implicate persoane numeroase nu putea fi considerat ca motiv la baza încetării anchetei. Cu toate acestea, doar în septembrie 1991, la şase luni după ordinul Procurorului General, Parchetul de pe lângă Tribunalul Harghita a cerut Poliţiei Judeţene Harghita să redeschidă ancheta. La 3 octombrie 1991, poliţia a chestionat un grup mic de martori care au declarat că nu ştiau nimic despre evenimentele în chestiune. Se pare ca în următorii patru ani poliţia nu a mai desfăşurat nici un fel de investigaţii. La data de 7 septembrie 1995, Parchetul de pe lângă Tribunalul Harghita a emis din nou o decizie de întrerupere a anchetei.

În luna iulie 1998, avocatul Vasile Ghere membru al Asociaţiei Avocaţilor pentru Apărarea Drepturilor Omului (APADO), în calitate de reprezentant al victimelor din rândul romilor, a depus o nouă plângere la Parchetul de pe lângă Curtea Supremă de Justiţie. Câteva luni mai târziu, la 5 octombrie 1998, Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Târgu Mureş, unde fusese trimis cazul, a pronunţat decizia de a nu formula acuzaţii penale pentru distrugere (Articolul 217 din Codul Penal). Decizia stipula că nu pot fi aduse acuze penale deoarece termenul de prescripţie a răspunderii penale pentru această infracţiune a expirat după cinci ani de la data în care a fost comisă infracţiunea. În acelaşi timp, Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Târgu Mureş a ajuns, de asemenea, la concluzia că nu existau dovezi care să indice că a fost comisă infracţiunea de distrugere în forma agravată prevăzută de articolul 218(1) din Codul Penal. Astfel, nu se aplica o perioadă de prescripţie pentru distrugere calificată (zece ani faţa de cinci).

La 28 octombrie 1998, reprezentanţii victimelor au făcut plângere împotriva deciziei la Parchetul Curţii Supreme care, la 16 ianuarie 1999, a confirmat decizia Parchetului de pe lângă Curtea de Apel Târgu Mureş. Acest verdict a epuizat căile de atac ordinare.

Închiderea cazului Caşinul Nou fără ca vreunul dintre cei răspunzători să fie adus în faţa justiţiei este un rezultat al eşecului total al autorităţilor române de a desfăşura o anchetă adecvată în concordanţă cu gravitatea incidentului. Drept consecinţă, acestea nu au oferit reparaţii victimelor unui atac violent, încălcându-şi obligaţiile impuse de dreptul intern şi cel internaţional. Activiştii pe tărâmul drepturilor omului din România au relatat CEDR faptul că acest caz de la Caşinul Nou nu este unic şi că procurorii adeseori sistează procedurile fără inculpare atunci când romii sunt parte vătămată iar cei de alte etnii sunt făptuitorii. Un reprezentant al unei organizaţii neguvernamentale a declarat CEDR că astfel de cazuri “intervin suficient de frecvent pentru a constitui un model.” 

În data de 12 martie 2000, CEDR a înaintat o cerere, în numele uneia dintre părţile vătămate, către Curtea Europeană a Drepturilor Omului de la Strasbourg, susţinând că incidentul de la Caşinul Nou implică încălcări ale unor drepturi protejate de CEDO. Cazul îşi aştepta rezolvarea în faţa Curţii la data trimiterii acestui raport înspre publicare.

3.4	Punerea sub acuzare a romilor ca formă de represalii

În unele cazuri, poliţiştii încep urmărirea penală faţă de romii care se plâng pentru faptul că au fost victime ale persoanelor de altă etnie sau ale poliţiei.

Într-un caz cercetat de Comitetului Român Helsinki, un bărbat rom care a reclamat o spargere însoţită de violenţă s-a trezit mai întâi reţinut de poliţie, apoi supus abuzului fizic în timpul arestului şi, în final, învinuit de vătămare corporală. Potrivit organizaţiei, în data de 24 decembrie 1999, în jurul orei 00.30, trei săteni de alte etnii decât cea romă au pătruns în locuinţa d-lui Petre Muscăloiu, un bărbat rom în vârstă de 30 de ani din localitatea Perişoru, judeţul Brăila. Doi dintre agresori - dl. R.P. şi dl. G.C. – au început să jefuiască locuinţa iar un al treilea, dl. G.B. a atacat şi agresat sexual pe soţia d-lui Muscăloiu, Lenuţa. Încercând să îşi apere soţia, dl. Petre Muscăloiu a luat o coasă şi l-a lovit pe dl. G.B. în picioare. După incident, dl. G.B. a fugit afară din casă şi dl. Muscăloiu a fugit şi el, de teamă că prietenii d-lui G.B. se vor răzbuna.

La rugămintea soţiei d-lui Muscăloiu, un vecin a anunţat poliţia din Ianca. Poliţia a venit şi a dus-o la secţie. La puţin timp după aceea, d-lui Muscăloiu s-a dus el însuşi la poliţie. D-na Muscăloiu a fost lăsată să plece în jurul orei 4:30 dimineaţa, dar dl. Muscăloiu a fost reţinut şi a rămas în arestul poliţiei. El a petrecut noaptea într-o celulă din arestul poliţiei. În ziua următoare, în data de 25 decembrie, în jurul orei 8.30 dimineaţa, un poliţist a venit la sediul poliţiei unde, conform unor relatări, l-a bătut pe dl. Muscăloiu, lovindu-l cu pumnii, cu picioarele şi dându-l cu capul de perete. Dl. Muscăloiu susţine de asemenea că un civil pe care l-a recunoscut a fi dl. P.B. fratele d-lui G.B. a venit la sediul poliţiei şi a început să-l bată în prezenţa ofiţerului de poliţie. Se pare că acesta din urmă a asistat, fără să intervină, la bătaia aplicată d-lui Muscăloiu. Dl. Muscăloiu susţine că de fapt cei doi l-au bătut pe rând: ulterior, acesta a leşinat iar cei doi au turnat apă pe el. În jurul orelor amiezii, d-lui Muscăloiu i-a fost dat drumul. În urma bătăilor, dl. Muscăloiu a suferit răni grave la cap şi spate. La puţin timp după ce el şi soţia lui s-au întors acasă, nişte ofiţeri de poliţie de la poliţia Ianca, inclusiv poliţistul care se crede că l-a bătut în timp ce era în arest şi dl. P.B. s-au deplasat la casa acestuia pentru a aduna dovezi ale atacului din noaptea precedentă. Se crede că poliţia a ignorat dovezile care conduceau la faptul că dl. Petre Muscăloiu a acţionat în legitimă apărare a soţiei sale atunci când l-a lovit cu coasa pe dl. G.B. şi, evident, nu erau interesaţi în anchetarea agresiunii sexuale asupra soţiei sale.

Parchetul de pe lângă Tribunalul Brăila l-a trimis în judecată pe dl. Muscăloiu pentru comiterea infracţiunii de vătămare corporală gravă. Conform rechizitoriului, dl. Petre Muscăloiu l-a atacat pe dl. G.B. cu o coasă, în stradă. Conform relatărilor, în februarie 2000, dl. Muscăloiu a depus o plângere la Parchetul Militar privind tratamentul la care a fost supus în timp ce se afla reţinut la poliţie; totuşi, până la această dată, CEDR nu are cunoştinţă de vreun progres făcut în această cauză.

Dl. Daniel Vasile, avocat din Bucureşti, a relatat CEDR un alt caz în care membrii unei familii de romi s-au confruntat cu acţiuni de răzbunare întreprinse de autorităţi fiindcă au îndrăznit să depună plângeri împotriva poliţiştilor. Potrivit relatărilor d-lui Vasile, o familie de români a depus plângeri pe motiv de hărţuire din partea unei familii de romi, familia S., cu care împărţeau curtea. Dl. Vasile a declarat că toate aceste acuzaţii erau complet false şi fuseseră formulate din cauza unei dispute fără legătură cu cazul de faţă. Conform unor relatări, familia de români făcea plângeri în mod regulat la poliţie, care răspundea prin vizitarea lunară a familiei de romi şi aplicarea de amenzi între 500.000 şi 1 milion de lei (aproximativ 20-40 euro) pentru tulburarea liniştii publice. Dl. Vasile a făcut o plângere în numele familiei către Ministerul de Interne în legătură cu amenzile iar Ministerul a contactat poliţia din localitate răspunzătoare de aplicarea amenzilor şi a ordonat anchetarea acuzaţiilor familiei S. de hărţuire a acestora de către poliţie. Totuşi, în loc să ancheteze temeinic acuzaţiile de hărţuire şi acţiunile în replică ale poliţiei, poliţia a răspuns, se pare, ordinului interogând pe capul familiei de romi, dl. N.S., scormonind viaţa acestuia în căutarea unor încălcări minore ale legii. Investigaţiile poliţiei au scos la iveală faptul că în 1994, în cererea sa pentru acordarea unei locuinţe, acesta a făcut o declaraţie conform căreia el şi familia lui nu au avut nici o locuinţă până atunci, când, de fapt, în 1992 el şi familia locuiseră pentru scurt timp într-un spaţiu închiriat, pe care au trebuit să îl părăsească în acelaşi an, rămânând fără adăpost. Dl. N.S. a fost astfel acuzat de fals în declaraţii şi, la momentul trimiterii înspre publicare a acestui raport, potrivit spuselor d-lui Vasile, este pasibil de închisoare de la 2 la 15 ani, în cazul în care este condamnat. 

Organizaţiile româneşti pentru drepturilor omului au relatat, de asemenea, situaţii în care poliţia a încercat să îi descurajeze pe romi să semnaleze încălcări ale drepturilor omului prin aplicarea de amenzi arbitrare împotriva lor. De pildă, într-un caz relatat de APADO, în data de 20 august 1998, Claudia Ciurar, Luminiţa Bratu şi Elena Ponci, femei de etnie romă din Codlea, judeţul Braşov, s-au deplasat la poliţia din localitate pentru a semnala faptul că unul dintre fraţii lor, dl. Petre Ponci, fusese bătut şi jefuit. Cele trei femei au adus cu ele la sediul poliţiei pe victima care se afla încă în stare de inconştienţă, unde un poliţist s-a oferit să îl transporte la spital pe d-l Ponci, spunându-le după aceea să se întoarcă la sediul poliţiei şi să depună o plângere cu privire la incident. Urmându-i sfatul, cele trei femei s-au dus la spital unde l-au lăsat pe dl. Ponci. La întoarcerea la sediul poliţiei, femeile s-au trezit că deveniseră subiectul unui proces-verbal de contravenţie , care menţiona că acestea “au format un grup care prin strigăte şi ţipete au tulburat ordinea publică.” Cele trei femei au fost amendate, conform relatărilor, cu suma de 500.000 lei (aproximativ 25 euro) fiecare. Se pare că poliţia nu a început urmărirea penală în legătură cu presupusa bătaie şi jefuire a d-lui Ponci.

3.5	Imunitatea ofiţerilor de poliţie 

Imunitatea în faţa urmăririi penale este aproape garantată atunci când presupuşii vinovaţi sunt ofiţeri de poliţie. Dacă sistemul judiciar românesc este lent, părtinitor şi emite hotărâri judecătoreşti nesatisfăcătoare în cazuri de violenţă împotriva romilor comisă de către persoane particulare, actele de violenţă săvârşite de poliţie împotriva romilor se soldează cu reparaţii adecvate doar în cazuri absolut excepţionale. Într-o majoritate covârşitoare de cazuri în care sunt aduse acuzaţii de abuz săvârşit de poliţişti, organele româneşti de cercetare şi urmărire penală îşi ignoră obligaţia de a asigura dreptul romilor la o reparaţie adecvată. În general, procurorii refuză să pună în mişcare acţiunea penală în cazurile de acuzaţii de abuz al poliţiei împotriva romilor. În cazurile în care s-a declanşat urmărirea penală împotriva ofiţerilor de poliţie, procedurile de anchetă sunt adeseori mult întârziate şi/sau cauzele sunt finalizate fără a se da o soluţie de trimitere în judecată.

Într-un astfel de caz, în data de 28 octombrie 1998, potrivit informaţiilor furnizate CEDR de către APADO, un bărbat rom în vârstă de 47 de ani numit Nicolae Gheorghe a murit la puţin timp după ce a fost eliberat din arestul poliţiei, conform unor relatări, în urma abuzului fizic suferit în timpul cât s-a aflat reţinut de poliţie. Potrivit declaraţiilor martorilor date APADO, dl. Gheorghe s-a opus arestării şi a fugit în timpul unei încercări de a fi reţinut în jurul orei 11.00 dimineaţa, în data de 20 octombrie, iar ofiţerul care încerca să îl aresteze fusese auzit de către un martor strigând furios că îl va “aduce pe dl. Gheorghe mort la sediul poliţiei.” În jurul orei 11.30 dimineaţa, dl. Gheorghe a fost reţinut de poliţişti care l-au dus la sediul poliţiei din localitatea Budila, judeţul Braşov. Rudele victimei care au fost martore ale arestării au declarat că dl. Gheorghe a fost dus la sediul poliţiei în portbagajul maşinii poliţiei. Potrivit unor relatări, sora d-lui Gheorghe, Ana Brumar, s-a dus la sediul poliţiei după aproximativ cincisprezece minute după ce fratele său a fost reţinut. Acolo, d-na Brumar l-a văzut pe fratele său pe un scaun, lac de transpiraţie, iar când a încercat să îl ajute să se ridice, acesta a căzut la pământ. Conform unor relatări, un poliţist i-a ordonat d-nei Brumar să îl ducă acasă pe dl. Gheorghe pentru că era beat. D-na Brumar a declarat avocaţilor APADO că fratele ei nu băuse deloc băuturi alcoolice înainte de a fi arestat. Dl. Ştefan Sorin şi d-na Marsavela Anişoara, pe care dl. Gheorghe îi vizitase în data de 20 octombrie între orele 8.00 şi 9.00 dimineaţa, au declarat şi ei că dl. Gheorghe nu consumase deloc băuturi alcoolice. Cu ajutorul altor două persoane, d-na Brumar l-a dus pe dl. Gheorghe afară, unde a observat că fratelui său îi curgea sânge din nas şi din gură. L-au dus acasă în jurul prânzului. Patru ore mai târziu, acesta a decedat. În pofida a ceea ce APADO descrie ca fiind “o serie de indicii semnificative ale faptului că victima murise de o moarte violentă,” procesul verbal de autopsie concluziona că victima decedase în urma unei intoxicaţii severe (sugerându-se, adică, faptul că murise ca rezultat al efectelor alcoolului) şi a unui atac de cord.

În data de 6 noiembrie 1998, familia d-lui Gheorghe a depus la Parchetul Militar Judeţean Braşov o plângere împotriva poliţiei, solicitând efectuarea unei noi autopsii. Conform relatărilor, această cerere a fost refuzată. În data de 13 noiembrie 1998 şi, respectiv, în data de 17 mai 1999, atât procurorii militari din Braşov cât şi cei din Bucureşti au emis decizii de ne-începere a urmăririi penale în legătură cu acest caz. Nimeni nu a fost adus în faţa justiţiei pentru moartea d-lui Nicolae Gheorghe.

Într-un alt caz, aflat în documentarea CEDR, în data de 2 martie 2000, în jurul orei 3.00 dimineaţa, doi ofiţeri de poliţie şi doi jandarmi – persoane aflate în serviciul militar şi îndeplinind unele atribuţii poliţieneşti – patrulau în zona Valea Rece din Târgu Mureş, în momentul în care, conform relatărilor, au fost atacaţi de către dl. S.B., un bărbat rom care se susţine că se afla sub influenţa alcoolului la momentul respectiv. Potrivit martorilor oculari, cei patru ofiţeri l-au lovit cu pumnii pe dl. S.B., trântindu-l la pământ, după care l-au lovit de mai multe ori cu picioarele. Romii care au fost martorii bătăii au intervenit, implorându-i pe cei patru ofiţeri să nu-l omoare în bătaie pe dl. S.B. ci să îl aresteze. La puţin timp după aceea, un grup de aproximativ 25 de poliţişti au sosit la locul incidentului. Poliţiştii au alergat după locuitorii romi şi i-au urcat cu forţa în maşini, cu scopul aparent de a le lua declaraţii de martori la sediul poliţiei. Conform relatărilor, un poliţist a lovit-o pe E.V. cu bastonul. Alte trei femei, I.B., M.G. şi E.L. au declarat că au fost, de asemenea, bătute de poliţişti. Se spune că un poliţist a tras-o de păr pe o femeie numită R.P. şi, potrivit martorilor oculari, poliţiştii au folosit epitete rasiale de genul “Na, ţigane!” în timp ce fugeau şi îi loveau pe romii prezenţi la locul incidentului.

În final, poliţiştii au dus pe doi bărbaţi, C.V. şi A.C. la una dintre secţiile poliţiei din Târgu Mureş. Acestora li s-a ordonat să depună mărturie în legătură cu comportamentul lui S.B. fiind eliberaţi, fără a fi acuzaţi, în jurul orei 7.00 după-amiază. Între timp, S.B. a fost arestat şi ulterior acuzat şi găsit vinovat de comiterea infracţiunii de ultraj în forma calificată prevăzută de Articolul 239(2) din Codul Penal. În data de 14 februarie 2001, el a fost condamnat pentru ultraj şi, la data trimiterii raportului de faţă înspre publicare, ispăşeşte o sentinţă de condamnare la patru ani de închisoare în legătură cu acest incident. În perioada imediat ulterioară incidentului, victimele abuzurilor săvârşite de poliţie s-au abţinut să depună plângeri împotriva poliţiştilor. Romii au declarat CEDR faptul că le este frică să facă acest lucru deoarece cred că poliţia îi va pedepsi pentru că nu se află în posesia documentelor care să le ateste domiciliul în Târgu Mureş.

Liga Pro Europa a depus o plângere la Parchetul Militar din Târgu Mureş, susţinând că romii din cartierul Valea Rece au fost supuşi unor acte de violenţă cauzatoare de suferinţă fizică, infracţiuni definite de Articolele 180, 246 şi 247 din Codul Penal Român. În data de 16 martie 2000, CEDR a trimis, de asemenea, o scrisoare Parchetului Militar din Târgu Mureş, solicitând în mod imperativ efectuarea unei anchete prompte şi complete a acuzaţiilor de brutalitate a poliţiei împotriva romilor din Valea Rece şi aducerea în faţa justiţiei a tuturor celor răspunzători. Într-o scrisoare adresată Ligii Pro Europa în data de 31 martie 2000, Parchetul Militar din Târgu Mureş a explicat refuzul de a declanşa urmărirea penală pretinzând că nu exista nici o dovadă că poliţiştii au acţionat prin încălcarea legii şi că nu existaseră plângeri scrise din partea victimelor. CEDR a observat o tendinţă generală ca, în cazul în care nu s-a făcut o plângere formală, autorităţile să nu ancheteze din oficiu acuzaţiile de abuzuri săvârşite de poliţişti.

Un alt exemplu de neîncepere a urmăririi penale împotriva poliţiştilor este cazul d-lui Liviu Cioc şi al familiei sale. Potrivit mărturiilor furnizate CEDR de către victime şi martori, dl. Liviu Cioc, cetăţean rom din Târgu Mureş, a fost maltratat grav de către poliţiştii A.H. şi V.P. în seara zilei de 11 august 1997. Potrivit mărturiei furnizate de soţia d-lui Cioc, Rodica Arman, ei se aflau în vizită la o rudă în localitatea Orşova de Pădure, judeţul Mureş, în momentul în care patru poliţişti, A.H., P.C., D.F., I.R. şi un civil numit V.P., toţi aflaţi, se pare, sub influenţa alcoolului, au pătruns cu forţa în casă spunând că îl caută pe Dănuţ Cioc, un alt membru al familiei. În momentul în care Liviu Cioc le-a spus celor care au intrat în casă că Dănuţ se mutase în alt sat, A.H. şi V.P. l-au prins şi au început să îl lovească cu pumnii. Ceilalţi poliţişti li s-au alăturat. Rodica Arman a încercat să intervină în ajutorul soţului său, însă aceştia au bătut-o şi pe ea. Conform mărturiilor, că cei doi bărbaţi au agresat-o şi pe fiica celor doi, Liliana. Potrivit relatărilor, poliţiştii l-au tras afară din casă pe Liviu Cioc, după care, continuând să îl lovească cu pumnii şi cu picioarele peste tot corpul, l-au introdus cu forţa în maşina lor. Apoi l-au dus într-un loc aflat departe în afara satului şi l-au abandonat la marginea drumului. Liviu Cioc a reuşit să se întoarcă acasă în noaptea respectivă iar în ziua următoare s-a dus la spital. A fost internat la Spitalul Judeţean Mureş unde a rămas între 12 şi 22 august 1997. După cum reiese din certificatul medical obţinut de la Institutul Medico-legal din Târgu Mureş, rănile suferite au necesitat 22-24 de zile de îngrijiri medicale. 

Potrivit relatărilor, în data de 12 august, în timp ce se afla în spital, Liviu Cioc a depus o plângere împotriva poliţiei. Cu toate acestea, în data de 13 septembrie 1997, Liviu Cioc a fost vizitat de un grup de bărbaţi între care se aflau poliţişti, civilul V.P. şi primarii din Ideciu şi Ibăneşti, localitatea în care locuieşte familia Cioc, respectiv localitatea în care se află circa locală de poliţie. Conform relatărilor, aceştia au exercitat presiuni asupra lui Liviu Cioc să semneze o declaraţie potrivit căreia V.P. îi va plăti suma de 4 milioane lei (aproximativ 200 euro) dacă îşi retrage plângerea. Liviu Cioc a refuzat să semneze.

Spre sfârşitul lunii martie 1998, Liviu Cioc a solicitat ajutor din partea organizaţiei neguvernamentale Liga Pro Europa, furnizând o copie a plângerii iniţiale împotriva poliţiştilor, plângere depusă în august 1997 la Parchetul Militar, împreună cu o casetă conţinând dovada înregistrată, cu durata de o oră, a vizitei din data de 13 septembrie 1997. Liga Pro Europa a trimis caseta la Parchetul Militar al judeţului Mureş în data de 9 aprilie 1998, exprimându-şi îngrijorarea în legătură cu conduita poliţiei şi solicitând să fie informată despre situaţia cazului. În data de 14 aprilie 1998, Parchetul Militar a informat Liga Pro Europa că, pe baza noilor dovezi furnizate de organizaţie, parchetul a redeschis ancheta asupra incidentului, anchetă ce fusese anterior închisă.

În ciuda acestei reacţii iniţiale prompte, nu s-au adus învinuiri penale împotriva poliţiştilor implicaţi în maltratarea lui Liviu Cioc. În data de 13 aprilie 1999, Parchetul de pe lângă Tribunalul Militar Mureş a închis cazul concluzionând că nu avusese loc nici un fel de abuz de putere din partea poliţiştilor. În replică la această decizie, Liga Pro Europa a trimis o scrisoare Procurorului General al României, îndemnând oficialităţile să redeschidă cazul. Într-o scrisoare datată 19 iulie 2000, generalul Dan Voinea, Prim-procuror militar, a informat Liga Pro Europa că decizia asupra dosarului nr. 112/P/97 a Parchetului de pe lângă Tribunalul Militar Mureş de a nu inculpa pe cei doi poliţişti fusese legală şi bine fundamentată. Decizia Procurorului Militar Şef de a susţine actul de ne trimitere în judecată emis de Parchetul Militar din Târgu Mureş este definitivă şi în cazul acesta Liviu Cioc nu mai dispune de alte căi de a căuta obţinerea de reparaţii în cadrul sistemului judiciar penal român. CEDR a fost informată că potrivit deciziei poliţiei nr. 189.311 din data de 15 iunie 1999, împotriva ofiţerului de poliţie A.H. fuseseră dispuse măsuri disciplinare interne constând în cinci zile de serviciu neplătite. CEDR consideră această presupusă pedeapsă drept necorespunzătoare, dată fiind gravitatea cazului, şi incapabilă să descurajeze astfel de incidente în viitor.

Într-o altă situaţie, poliţiştii au agresat fizic şi au folosit un limbaj rasist şi insulte etnice în cazul lui Gheorghe Notar, în vârstă de 17 ani, după ce acesta a fost reţinut de poliţie. Deşi incidentul a avut loc în iulie 1996, până în momentul de faţă – după cinci ani – nimeni nu a fost pedepsit pentru aceste fapte. Conform mărturiei victimei şi a părinţilor acesteia, în data de 7 iulie 1996, în jurul orei 6.30 după-amiază, Gheorghe Notar, fratele acestuia, Florin Notar (în vârstă de 13 ani), Rupi Stoica (în vârstă de 16 ani) şi Ioan Ötvös (în vârstă de 15 ani) au fost reţinuţi de poliţia Târgu Mureş ca suspecţi într-un caz de tâlhărie ce avusese loc mai devreme în aceeaşi zi. Gheorghe Notar susţine că la sediul poliţiei a fost bătut în mod repetat de câţiva poliţişti care încercau să îi smulgă o mărturisire. În ciuda faptului că Gheorghe Notar a fost confruntat cu presupusa victimă a tâlhăriei iar victima nu l-a identificat ca fiind unul dintre făptuitori, poliţiştii au încercat să îl forţeze să facă o declaraţie scrisă prin care să îşi recunoască vina pentru această infracţiune precum şi pentru alte infracţiuni. Deoarece Gheorghe refuza să mărturisească că a comis această infracţiune, declaraţiile sale scrise au fost distruse de mai multe ori iar poliţiştii l-au ameninţat că va fi ţinut în detenţie până mărturiseşte. Întregul interogatoriu al lui Gheorghe Notar şi al celorlalţi tineri romi, care a continuat până în jurul orei 11.30 noaptea, a avut loc în absenţa unui apărător, ceea ce reprezintă o încălcare a Codului de Procedură Penală al României. Conform relatărilor, vecinii i-au informat pe părinţii fraţilor Notar în legătură cu reţinerea fiilor lor de către poliţie. În jurul orei 8.00 seara, d-na Ana Notar, mama fraţilor Notar, s-a dus la sediul poliţiei unde erau reţinuţii fiii săi şi a primit permisiunea să îi vadă. A observat că Gheorghe prezenta semne de agresiune fizică pe cap, faţă şi mâini. Mai târziu, intrând cu forţa într-o sală din sediul poliţiei, d-na Ana Notar şi-a văzut fiii şi pe ceilalţi doi băieţi stând într-un picior şi cu mâinile sus. Ea susţine că l-a auzit pe un poliţist strigând la băieţi: “Măi, ţiganilor, din cauza voastră sunt obligat să stau la serviciu, ar fi trebuit să ies la 6 după-amiază şi să mă duc acasă la familia mea!” După ora 11.30 seara, Florin Notar a fost eliberat iar Gheorghe Notar şi ceilalţi doi băieţi au fost duşi la Centrul de Primire a Minorilor din Târgu Mureş, o instituţie destinată delincvenţilor juvenili. În data de 8 iulie, dl. Gheorghe Notar, tatăl fraţilor Notar, l-a vizitat pe fiul său, Gheorghe, la centru. Cu această ocazie, a observat semne vizibile de bătaie pe corpul fiului său şi a cerut o examinare medicală care, conform relatărilor, i-a fost refuzată de către un educator de la centru. 

Potrivit relatărilor, cu consimţământul poliţiştilor, Gheorghe Notar a fost ulterior umilit în mod public pe un canal local de televiziune fiind filmat şi dat pe post în cadrul unui buletin de ştiri de seară fiind prezentat drept “infractor”. În data de 9 iulie, tânărul Gheorghe Notar, Rupi Stoica şi Ioan Ötvös au fost duşi din nou la secţia de poliţie unde, în timpul interogatoriului legat de tâlhărie, au fost determinaţi să se bată între ei. În timp ce se afla la secţia de poliţie, Gheorghe Notar a fost filmat de către cameraman-ul staţiei locale a postului de televiziune TV Antena 1 iar în transmisiunea din seara respectivă, s-a declarat că Gheorghe Notar a comis tâlhăria din data de 7 iulie, ceea ce constituie o încălcare a dreptului de a beneficia de prezumţia de nevinovăţie până la proba contrară. Conform unor relatări, în zilele care au urmat până în momentul eliberării lor în data de 12 iulie, băieţii au fost forţaţi să facă duşuri reci. În data de 12 iulie, cei trei băieţi au fost transportaţi de la centru la secţia de poliţie unde martorii au observat că fuseseră raşi în cap iar Gheorghe Notar avea răni grave la cap. Ulterior, s-a dispus eliberarea lor.

În data de 26 iulie, dl. Gheorghe Notar, tatăl fraţilor Notar, a depus o plângere la Parchetul Militar din Târgu Mureş, în numele fiului său de 17 ani, aducând acuzaţii de arestare ilegală şi maltratare. O plângere similară a fost depusă de câtre mama lui Ioan Ötvös. În data de 15 iulie, organizaţia neguvernamentală Liga Pro Europa, cu sediul în Târgu Mureş, a depus, de asemenea, o plângere în numele lui Gheorghe. Această plângere conţinea acuzaţii de reţinere ilegală, absenţa apărătorului şi reprezentantului legal pe timpul interogării unui minor, precum şi tratament inuman şi degradant.

Ancheta în cazul abuzului comis de poliţişti asupra lui Gheorghe Notar, condusă de Parchetul Militar din Târgu Mureş, a fost încheiată în data de 19 decembrie 1996, fără a se dispune inculparea. În sprijinul deciziei sale, procurorul militar a declarat faptul că Gheorghe Notar, împreună cu ceilalţi trei băieţi, comiseseră o tâlhărie, acest fapt justificând tratamentul la care fuseseră supuşi.

În data de 17 februarie 1997, Parchetul din Târgu Mureş a dispus încetarea anchetei împotriva lui Gheorghe Notar, Florin Notar şi Ioan Ötvös pentru infracţiunea de tâlhărie. Numai Rupi Stoica a fost trimis în judecată. La 26 februarie 1997, în urma unei petiţii înaintate de Gheorghe Notar, Secţia Militară a Parchetului General a revocat decizia din decembrie 1996 de încetare a anchetei asupra acţiunilor poliţiştilor şi a ordonat o nouă anchetă asupra cazului care urma să fie condusă de Parchetul de pe lângă Tribunalul Militar Teritorial Bucureşti. Totuşi, în data de 21 mai 1997, a fost emisă o a doua soluţie de netrimitere în judecată. În sprijinul acestei de-a doua soluţii, procurorul militar a declarat din nou că băieţii au comis o tâlhărie, neţinând seama de faptul că procurorul nu a considerat că s-a comis vreo încălcare a legii în cazul de tâlhărie. La 6 octombrie 1997, Secţia Militară a Parchetului General a confirmat, de data aceasta, soluţia de ne-trimitere în judecată. 

Pe lângă abuz şi neacordarea unei reparaţii adecvate, se pare că poliţiştii i-au şi intimidat pe membrii familiei Notar pentru eforturile lor insistente de a li se face dreptate. Conform relatărilor, în după-amiaza zilei de 16 martie 1998, doi poliţişti au venit la locuinţa familiei Notar şi i-au spus lui Gheorghe Notar că trebuie să se prezinte el însuşi ca martor în cazul unui furt care avusese loc în zonă. Apoi l-au împins pe Gheorghe Notar şi au intrat cu forţa în casă şi au confiscat actele de identitate ale celor trei persoane prezente, Călin Berar, Florin Cioc şi Chirilă Morar, care, cu excepţia lui Morar, sunt romi. În ciuda intimidărilor din partea poliţiei, la 17 august 1998, Gheorghe Notar, în cooperare cu CEDR, a depus o cerere la Curtea Europeană a Drepturilor Omului, protestând împotriva încălcării drepturilor sale şi a incapacităţii statului de a-i oferi o reparaţie adecvată. Cazul îşi aştepta soluţionarea la data trimiterii înspre publicare a acestui raport.

În iulie 1999, cu ocazia evaluării de către Comisia pentru Drepturile Omului a Naţiunilor Unite a respectării de către România a Pactului internaţional cu privire la drepturile civile şi politice, CEDR a înaintat o listă cu 19 cazuri de abuzuri ale poliţiştilor săvârşite împotriva romilor care fuseseră raportate în România în perioada 1996-1998. Începând cu data de 22 iunie 2001, cu excepţia unui caz în care un poliţist a fost trimis în judecată pentru că a împuşcat mortal un bărbat rom în luna mai 1996, fiind ulterior achitat de către Tribunalul Militar Bucureşti, nici unul dintre aceste cazuri monitorizate de către CEDR nu s-au soldat cu trimiterea în judecată a poliţiştilor implicaţi. Nici celelalte cazuri raportate către CEDR începând cu 1998 nu s-au finalizat cu trimiteri în judecată.

Violenţa poliţiei împotriva romilor din România persistă într-un mediu în care existenţa stereotipurilor rasiste faţa de romi este în floare. Relaţia dintre romi şi poliţie în România este îngreunată din start de convingerea larg răspândită conform căreia romii sunt infractori. Abuzurile săvârşite de poliţie îşi au originea în aplicarea din principiu a prezumţiei de vinovăţie faţă de romi de către poliţişti, precum şi într-o tendinţă generală de a utiliza forţa drept componentă a anchetelor penale. Autorităţile judiciare acceptă în mod tacit astfel de practici acordând o greutate excesivă mărturisirilor în cazurile penale, precum şi prin inactivitatea lor în trimiterea în judecată a poliţiştilor pentru acuzaţiile de abuz fizic împotriva suspecţilor. Statutul poliţiei ca organ militar şi plasarea ei concomitentă sub jurisdicţia tribunalelor militare contribuie de asemenea la protejarea acesteia faţă de răspundere. Amplificate de faptul că intervin frecvent în fiecare etapă a sistemului judiciar penal, deciziile influenţate subtil sau intens produc un efect general de refuz al aplicării justiţiei atunci când romii sunt victime iar poliţiştii sunt pretinşii făptuitori.

Se pare că înalţii oficiali români nu numai că uită responsabilitatea pe care o au de a se opune rasismului, ci chiar contribuie ei înşişi la perpetuarea sentimentelor împotriva romilor prin defăimarea publică a acestora. În data de 4 decembrie 1999, generalul de brigadă Mircea Bot, pe atunci comandantul poliţiei Bucureşti, a făcut o serie de comentarii defăimătoare legate de romi într-un interviu acordat cotidianului România Liberă. Generalul Bot a făcut comentarii largi asupra “Infracţionalităţii în rândul ţiganilor şi a găştilor ţigăneşti” şi a afirmat că “până acum, ţiganii obişnuiau să fure şi să jefuiască” în timp ce ”acum” se concentrează asupra “infracţiunilor financiare […]”. În încheierea interviului, generalul Bot declara că “există ţigani care sunt infractori înnăscuţi şi […] nu ştiu decât să comită infracţiuni.” Articolul a fost tipărit împreună cu o listă de “adrese ale infractorilor ţigani din Bucureşti.” CEDR nu are cunoştinţă de vreo măsură disciplinară adecvată luată împotriva generalului Bot în replică la declaraţiile sale rasiste publice.

3.6	Rezumat: învinovăţirea victimelor

Tipologia prezentată mai sus nu include nici o categorie referitoare la “cauze respinse de instanţe”. Aceasta deoarece, cu remarcabila excepţie a pogromului de la Hădăreni, când procedurile judiciare au fost impulsionate, în toate etapele, de presiunea internaţională, cazurile de infracţiuni împotriva romilor au rareori şansa de a ajunge în faza de judecată astfel încât ar fi aproape lipsit de sens să introducem aici o categorie menită să pună în discuţie astfel de cazuri.

Rechizitoriul în cazul Hădăreni, emis în data de 12 august 1997, de către Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Târgu Mureş, descria în felul următor situaţia premergătoare pogromului: “În general, din cauza condiţiei lor sociale şi faptului că resping acele valori morale îndeobşte acceptate de comunitate, ţiganii s-au autoexclus din viaţa socială, manifestând un comportament agresiv şi negând în mod intenţionat normele impuse de societate.” După patru ani de activitate necorespunzătoare în privinţa infracţiunilor grave comise împotriva romilor în timpul pogromului de la Hădăreni, decizia autorităţilor judiciare de a trimite în judecată pe unii dintre cei răspunzători a constituit un pas înainte pe drumul spre justiţie. Totuşi, importanţa acestui pas a fost mult diminuată de caracterul tendenţios explicit împotriva romilor perceptibil în textul rechizitoriului. Sunt reiterate stereotipuri rasiste larg răspândite iar, în anumite pasaje, actul de acuzare al procurorului apare ca o acuzaţie împotriva victimelor: “Grupurile de ţigani au fost sursa a numeroase conflicte cu tinerii din sat deoarece aceştia manifestă un comportament agresiv, folosindu-se de forţă pentru a dobândi bani şi bunuri. […] În general, unii dintre aceşti ţigani s-au comportat ca ‘stăpâni’, sfidând orice normă socială. […] În lumina comportamentului necivilizat al romilor, precum şi a actelor lor de violenţă, au izbucnit conflicte pe fondul duşmăniei mocnite …”

Oficialităţile române condamnă, în general, victimele de etnie romă pentru infracţiunile săvârşite împotriva lor. În cazurile Caşinul Nou şi Plăieşii de Sus, organele de anchetă au considerat comportamentul victimelor ca reprezentând o justificare expresă pentru exonerarea făptuitorilor. Parchetul de pe lângă Curtea de Apel Târgu Mureş, respingând o plângere penală înaintată de victimele pogromului de la Caşinul Nou, a declarat că infracţiunea în cauză fusese comisă “din cauza gravelor acte de provocare săvârşite de victime.” Aceeaşi justificare se regăseşte şi în respingerea de către Parchet a plângerii penale înaintate de victimele pogromului de la Plăieşii de Sus. De asemenea, într-o declaraţie scrisă distribuită de delegaţia română la Conferinţa de Analiză a Organizaţiei pentru Securitate şi Cooperare în Europa din anul 1996 se menţionează: “Conflictele implicând ţigani au început pe fondul tensiunii generate de chiar de modul de viaţă al unora dintre ei, care, prin activităţi ilegale care afectau drepturile fundamentale ale celorlalţi […].” Pe lângă aceasta, la nivelele înalte ale sistemului juridic românesc, se neagă faptul că ar fi ceva în neregulă. Spre exemplu, un funcţionar al Ministerului de Justiţie a declarat CEDR următoarele: “Potrivit legii, poliţia şi procurorii nu au voie să facă discriminări şi nu cred că o fac, deoarece noi nu primim nici un fel de plângeri aici.”

România, în calitate de semnatară a Convenţiei europene pentru apărarea drepturilor omului şi Pactului internaţional cu privire la drepturile civile şi politice, răspunde de asigurarea respectării drepturilor tuturor celor aflaţi sub jurisdicţia sa. Autorităţile române au obligaţia de a respecta dreptul comunităţilor de romi, al familiilor sau indivizilor de a trăi feriţi de agresiuni şi de a beneficia de reparaţii adecvate atunci când drepturile le-au fost încălcate.

Monitorizarea de către CEDR a administrării justiţiei în România a demonstrat faptul că, într-o măsură covârşitoare, victimelor din rândul romilor le-a fost refuzat dreptul la justiţie şi despăgubire pentru infracţiunile comise împotriva lor, inclusiv pentru infracţiunile comise în timpul pogromurilor sălbatice de la începutul anilor ’90. Informaţiile oficiale cu privire la numărul de persoane care au fost judecate şi condamnate pentru participare la pogromuri sunt atât contradictorii cât şi neplauzibile. În puţinele cazuri în care au beneficiat de o atenţie internaţională considerabilă, cum ar fi pogromul de la Hădăreni, activităţile judiciare nu au dus la reparaţii corespunzătoare pentru daunele grave pricinuite victimelor din rândul romilor. Până la această dată, impunitatea pentru abuzul împotriva drepturilor omului în cazul romilor a dominat. 

4.	Stare de impunitate: abuzuri violente în curs

În lumina climatului de impunitate creat de un aparat de stat vizibil neangajat în luarea de măsuri hotărâte împotriva autorilor de infracţiuni comise împotriva romilor, nu surprinde faptul că CEDR continuă să adune date cu privire la un număr neobişnuit de mare de atacuri violente împotriva romilor. Majoritatea abuzurilor grave aduse la cunoştinţa [CEDR] se referă la incidente implicând poliţişti. Plângerile referitoare la abuzuri săvârşite de poliţişti împotriva romilor includ razii abuzive ale poliţiei asupra comunităţilor de romi, tortură şi maltratare a romilor reţinuţi de poliţie, intimidare şi hărţuire rasistă a victimelor din rândul romilor ale abuzurilor poliţiei şi cazuri de uz ilegal de armă cauzator de vătămare şi uneori moarte. Monitorizarea de către CEDR a atitudinilor poliţiştilor faţă de romi în România sugerează faptul că prejudecăţile rasiale din partea autorităţilor care asigură ordinea sunt un factor hotărâtor în tratamentul abuziv al romilor de către poliţişti.

În România, de-a lungul ultimilor zece ani, raziile poliţiei asupra romilor au supus un număr mare de romi la tratamente inumane şi degradante. Studiile CEDR în România au pus în evidenţă un tipar al raziilor sistematice ale poliţiei asupra comunităţilor de romi de pe tot cuprinsul ţării. Autorităţile române desemnate să aplice legea cu care CEDR a discutat la momentul respectiv au declarat că raziile reprezintă o strategie conştientă din partea lor, menită a se constitui într-o măsură preventivă pentru evitarea altor incidente de violenţă colectivă. Deşi mulţi romi cu care CEDR a discutat au declarat că practicile poliţiei s-au îmbunătăţit în ultimii ani, CEDR continuă să manifeste preocupare faţă de nivelul ridicat al plângerilor de abuz violent împotriva romilor; îndreptarea, în continuare, a raziilor agresive de mare amploare împotriva unor întregi comunităţi, în timpul cărora poliţiştii profită adeseori de mandatele de percheziţie emise pe numele a una sau două persoane pentru a supune comunităţi întregi la verificări ale documentelor personale de identitate; şi relatările conform cărora poliţiştii adeseori insultă originea etnică a romilor, indicând existenţa în continuare a sentimentelor anti-roma în rândul poliţiştilor având grade inferioare.

Spre exemplificare, potrivit relatărilor organizaţiei neguvernamentale cu sediul în Bucureşti, Romani CRISS, în data de 1 februarie 2001, poliţişti mascaţi, înarmaţi şi însoţiţi de câini, au întreprins o razie asupra unui tren care circulă dimineaţa devreme între Tohanul Vechi şi municipiul Braşov. Poliţiştii i-au adunat la un loc pe romii care călătoreau cu trenul de 7.30 dimineaţa, inclusiv pe femei şi pe copiii mici, şi au folosit forţa pentru a-i face să coboare la Râşnov, cu o staţie înainte de destinaţia acestora, care era Braşov. Poliţiştii s-au folosit de câini pentru a-i intimida pe romi şi i-au împins în maşinile de poliţie care aşteptau pregătite. Se relatează că poliţiştii i-au bătut pe cei care au refuzat să urce în maşini. Romii au fost duşi la sediul poliţiei din Zărneşti unde tuturor, inclusiv copiilor, li s-au luat amprentele. Unii dintre cei reţinuţi au fost amendaţi pentru contravenţii minore. Aceiaşi poliţişti au făcut o razie în trenul de 9.45 dimineaţa care circulă de la staţia Tohanul Vechi la Braşov, împiedicându-i să urce în tren pe romii care aşteptau în staţie şi, în anumite situaţii, utilizând câinii pentru a-i forţa să urce în dubele de poliţie pregătite. Romilor li s-au luat amprentele şi au fost avertizaţi să nu îşi continue drumul spre Braşov, poliţiştii ameninţându-i că vor fi pedepsiţi dacă o vor face, şi spunându-le acestora, conform unor relatări, că le vor aprinde casele. I-au fost luate amprentele chiar şi unui copil de 18 luni.

În data de 9 februarie, Poliţia Transporturi Feroviare a întreprins o razie asupra aceluiaşi tren de la ora 7.30 dimineaţa în direcţia Braşov. Romii din tren au fost adunaţi într-un compartiment şi ţinuţi acolo până în momentul în care trenul a ajuns la destinaţia finală, Braşov, neţinând seama de faptul că un număr de călători romi doreau să coboare din tren la staţiile anterioare. În compartiment, poliţiştii i-au avertizat să nu mai călătorească la Braşov pentru că “altfel veţi fi omorâţi iar casele voastre vor fi arse.” La sosirea în Braşov, romii au fost duşi la sediul Poliţiei Transporturi Feroviare Braşov, li s-au luat amprentele, au fost forţaţi să dea declaraţii şi au fost din nou ameninţaţi cu remarci de genul “o să vă dăm foc, ciorilor” şi “o să vă fie mai rău decât în regimul Antonescu.” Potrivit martorilor, în cazul ambelor razii, ţinta au fost doar romii. Conform unei declaraţii scrise a Poliţiei Transporturi Feroviare Braşov acordate organizaţiei Romani CRISS şi datată 2 martie 2001, în total aproximativ 100 de persoane au fost reţinute în zilele de 1 februarie şi 9 februarie. Potrivit aceleiaşi declaraţii, raziile au fost legale deoarece “s-a constatat că se cerşeşte şi sunt tulburate intersecţiile principale ale municipiului.” Romani CRISS a depus plângeri penale în legătură cu cele două razii. Cazul îşi aştepta soluţionarea la Parchetul de pe lângă Tribunalul Militar Braşov la momentul trimiterii înspre publicare a prezentului raport. 

Într-un alt caz, în data de 28 ianuarie 2001, puţin după ora 6.00 dimineaţa, şapte sau opt poliţişti au întreprins o razie asupra caselor romilor din localitatea Zizin, judeţul Braşov. Conform depoziţiilor victimelor şi ale martorilor, poliţiştii erau în căutarea unor persoane care fuseseră implicate în seara precedentă în strângerea de fier vechi. Poliţiştii au pătruns cu forţa în casa familiei d-lui Nicolae Roman căutându-i pe cei doi fii ai acesteia. Membrii familiei Roman au depus, separat, mărturie că dormeau în momentul în care patru poliţişti, trei dintre ei purtând măşti negre, au spart uşa locuinţei lor. Dl. Nicolae Roman i-a descris pe aceşti ofiţeri ca arătând “ca nişte ninja”. Cei trei poliţişti mascaţi erau înarmaţi cu arme automate iar al patrulea poliţist era în uniformă regulamentară şi avea un pistol. Unul dintre poliţişti a deschis focul în casa familiei Roman trăgând cartuşe care au emis un praf fin pe care experţii l-au identificat a fi probabil sare. Dl. Nicolae Roman a fost atins de două ori, în piept şi în braţ, de praful împrăştiat. CEDR a examinat opt cartuşe trase pe care familia Roman le-a adunat de pe pardoseala locuinţei lor. D-na Frusina Roman, în vârstă de 49 de ani, a declarat că unul dintre poliţiştii mascaţi a trântit-o la pământ şi a lovit-o în stomac, în spate şi în cap, în vreme ce o chestiona în legătură cu locul unde se aflau fiii ei. Ulterior, poliţiştii i-au găsit şi reţinut pe Ciprian Roman, de 21 de ani, şi pe Daniel Roman, de 24 de ani, care erau ascunşi în casă. Dl. Nicolae Roman a declarat CEDR că aceiaşi poliţişti au dat prin casă cu un spray paralizant. În momentul în care ieşeau din casă, un poliţist a strigat la el “Nu ieşi din casă, ţigane, că te împuşc.”

Dl. Nicolae Roman i-a urmat afară pe poliţişti, fiind îngrijorat pentru fiii săi reţinuţi. Ieşind din casă, dl. Nicolae Roman a mai observat afară patru poliţişti în uniformă regulamentară. În momentul în care ieşea din locuinţă, poliţiştii au deschis focul de la mică distanţa asupra d-lui Nicolae Roman, utilizând din nou cartuşe cu acel praf. În urma focurilor de armă trase, dl. Nicolae Roman a suferit o plagă perforată la nivelul braţului precum şi arsuri la nivelul pieptului. Poliţiştii implicaţi în razie au mai bătut grav un număr de romi reţinuţi înainte de a-i lua cu dubele poliţiei. D-na Victoria Tereanu, în vârstă de 53 de ani, a declarat CEDR în legătură cu arestarea fiului său: “[Poliţistul] îl lovea cu bastonul peste tot corpul; îl băteau aşa de tare! Am ţipat şi i-am implorat să nu-mi mai bată băiatul dar alt poliţist m-a lovit apoi de mai multe ori în cap.” D-na Victoria Tereanu a declarat că, afară, poliţiştii mascaţi i-au bătut cu patul armelor pe fiii ei şi pe ceilalţi tineri care erau acuzaţi că ar fi adunat fier vechi. Unul dintre poliţişti i-a ameninţat, de asemenea, că se vor întoarce în sat mai târziu şi le vor aprinde casele “pentru că erau ţigani.” În momentul în care CEDR i-a intervievat pe martori la şase sau şapte ore după razie, efectele bătăilor şi ale spray-ului erau încă vizibile clar. Cu toţii aveau dureri evidente şi erau extrem de tulburaţi. Din cauza spray-ului, ochii victimelor curgeau din abundenţă, tuşeau iar unul dintre romi îşi pierduse vocea. Cu toate că Zizin este o comunitate mixtă de romi şi români, doar romii fuseseră ţinta raziei. Unul dintre vecinii români a declarat CEDR că poliţiştii au venit special pentru romi şi că îi auzise pe poliţişti strigând şi adresându-se vecinilor săi romi folosind epitete rasiste. Poliţiştii au reţinut şapte tineri romi din localitate, inclusiv pe dl. Ciprian Roman şi pe dl. Daniel Roman. La momentul vizitei efectuate de CEDR, nici unul dintre ei nu fusese încă eliberat şi nici unul dintre membrii comunităţii din Zizin nu primise vreo informaţie referitoare la starea lor. În data de 30 ianuarie 2001, CEDR a ridicat problema raziei de la Zizin într-o discuţie cu colonelul Titi Stoiemica, Procuror Militar Şef al judeţului Braşov. Colonelul Stoiemica a declarat CEDR: “Am auzit că s-ar putea ca ţiganii să facă reclamaţie, dar nu au făcut-o încă. Dacă vor să facă reclamaţie trebuie să vină în ziua următoare, dar până acum încă nu s-au prezentat. Bănuiesc că nu au venit pentru că sunt vinovaţi.”

Conform relatărilor, o altă razie a avut loc în data de 12 ianuarie 2001 în cartierul de locuinţe Zăbrăuţi din Bucureşti. D-na Amica Vasile, în vârstă de 46 de ani, a declarat CEDR că poliţiştii au venit în patru sau cinci dube şi au arestat aproximativ cincizeci de romi printre care şi pe soţul ei. Majoritatea au fost arestaţi pentru neregularităţi administrative minore, în primul rând pentru nedeţinerea de documente care să ateste domiciliul sau alte documente. Soţul ei a fost amendat cu suma de 75.000 lei (aproximativ 3 euro) pentru şedere ilegală în Bucureşti. D-na Amica Vasile a declarat CEDR că raziile în locuinţele lor au loc aproximativ o dată la şase luni. Ea a mai declarat: “Poliţiştii nu ne lovesc când vin, însă folosesc forţa ca să ne ducă la secţie. Dacă îi urmezi la secţia de poliţie, e bine, dar dacă nu, te bat şi îţi spun lucruri urâte.” D-na Veronica Ailincăi, în vârstă de 43 de ani, a declarat CEDR faptul că, deşi poliţiştii bat acum la uşă (spre deosebire de mai demult, când pur şi simplu pătrundeau înăuntru cu violenţă), “Dacă nu le deschizi repede, sparg uşa.” Ea a mai declarat CEDR că poliţiştii au folosit gaze lacrimogene în timpul raziei din 12 ianuarie 2001. D-na Veronica Ailincăi a declarat CEDR: “Când vin, ne fac să ne simţim infractori. Ne spun “ciori” ceea ce e foarte jignitor.” D-na Veronica Ailincăi a declarat, de asemenea, că “Dacă le spui că eşti nevinovat când încearcă să te ducă, te iau la bătaie.”

Într-un alt caz, în după-amiaza zilei de 15 mai 2001, un număr mare de poliţişti au efectuat o razie într-o zonă locuită de romi din Sectorul 3, Bucureşti, conform relatărilor furnizate CEDR de martori două zile mai târziu, în data de 17 mai 2000. În timpul raziei, poliţiştii au percheziţionat casa d-lui M.S., cetăţean rom în vârstă de 37 de ani, i-au dus familia în curtea din spatele casei şi i-au ameninţat că îi duc pe toţi la secţia de poliţie. În momentul în care dl. M.S. i-a rugat să îi arate mandatul de percheziţie, poliţiştii ar fi afirmat că nu au nevoie de mandat “deoarece era o operaţiune de rutină.” Poliţiştii i-au reţinut cetăţenei L.S. actele de identitate care expiraseră, solicitându-i să vină a doua zi dimineaţa la secţia de poliţie pentru a primi o amendă. Un tânăr rom care se afla în vizită la familia lui M.S. a fost, cu toate acestea, dus la secţia de poliţie. Singura justificare a reţinerii sale a fost, se pare, faptul că locuia în Vitan, o zonă a Bucureştiului unde, potrivit spuselor poliţiştilor, “se întâmplă lucruri rele”. Bărbatul a fost eliberat în ziua următoare. Alţi câţiva romi din cartier au fost, conform relatărilor, duşi la poliţie pentru “verificări”. Potrivit depoziţiilor victimelor şi ale martorilor, nimeni nu a fost învinuit de comiterea vreunei infracţiuni.

Aceleaşi surse au declarat CEDR faptul că în timpul unei razii care avusese loc cu câteva luni înainte în acelaşi cartier bucureştean poliţiştii au pătruns în forţă în casa aceleiaşi familii, l-au găsit singur acasă pe R.S., un rom în vârstă de 17 ani, şi i-au ordonat să stea întins pe podea cu faţa în jos, ameninţându-l cu bătaia. În cursul unei alte razii în toiul nopţii, în noiembrie 1999, se relatează că poliţiştii au pătruns în forţă în locuinţa lui M.S. spărgând geamul uşii din spate, în timp ce copiii săi erau singuri acasă. Poliţiştii au insultat-o pe G.S., fiica lui în vârstă de 14 ani, numind-o “prostituată” şi ameninţând-o că o vor duce cu ei. Două zile mai târziu, când M.S. s-a dus la poliţie să se intereseze de incident, i s-a spus că poliţia “nu ştie cine sunt oamenii aceia”. M.S. nu a depus plângere împotriva poliţiei.

Potrivit relatărilor făcute CEDR, poliţiştii din România utilizează frecvent forţa excesivă împotriva romilor, mai ales când aceştia sunt reţinuţi la poliţie. În general, bătăile aplicate romilor par a avea motivaţii rasiste anti-roma; în majoritatea cazurilor cercetate de CEDR, victimele relatează faptul că poliţiştii utilizează abuzul verbal, insultându-le apartenenţa la etnia romă. Într-un incident investigat de CEDR, în data de 6 mai 2000, în localitatea Buneşti, la nord-vest de Braşov, doi poliţişti în civil l-au bătut pe K.M., un bărbat rom în vârstă de 30 de ani din oraşul Rupea, din apropierea Braşovului. Dl. K.M. fusese implicat într-o ceartă şi o bătaie cu patronul său, la locul de muncă, în timpul căreia fusese rănit grav la cap. Un alt muncitor a chemat poliţia, care, sosind la faţa locului, se pare că nu a făcut nici o încercare de anchetă asupra incidentului. Mai întâi, poliţiştii l-au bătut pe dl. K.M. după care l-au dus la secţia de poliţie din localitate, unde au continuat să îl lovească cu mâinile şi picioarele peste tot corpul, în timp ce îi adresau injurii. După aproximativ o jumătate de oră de astfel de tratament, dl. K.M. şi-a pierdut cunoştinţa. Un martor care se afla în faţa sediului poliţiei în timpul în care dl. K.M era reţinut în arest a declarat că a auzit ţipete din interiorul secţiei de poliţie. Acelaşi martor a văzut doi poliţişti care l-au scos afară, în stare de inconştienţă şi plin de sânge. Dl. K.M. a fost dus la spital unde şi-a recăpătat cunoştinţa, însă doctorii se pare că au refuzat să îl îngrijească, susţinând că era beat. Ulterior, dl. K.M. a suferit de dureri grave, dificultăţi de mişcare şi vorbire, amorţeală a braţului stâng şi răni vizibile pe toate suprafaţa corpului. Totuşi, nu a reuşit să obţină un certificat medico-legal deoarece era sărac şi nu putea să plătească. În pofida vătămărilor suferite, dl. K.M. nu a depus plângere împotriva poliţiştilor răspunzători de incident. Conform relatărilor, în data de 17 mai 2000, colegii poliţiştilor care îl bătuseră pe dl. K.M. i-au făcut o vizită la locul de muncă avertizându-l că “scăpase uşor, fiindcă ar fi putut primi o pedeapsă mai gravă.” Potrivit unor surse, unul dintre poliţiştii implicaţi în bătaie mai fusese implicat în cazuri anterioare de abuz împotriva romilor.

CEDR a mai constatat că şi paznicii sunt răspunzători pentru comiterea unor acte recente de violenţă împotriva romilor. În data de 28 decembrie 2000, dl. Eduard Constantin şi unii membri ai familiei sale extinse vindeau bijuterii şi ţigări în faţa magazinului Bucur Obor din centrul Bucureştiului. Dl. Eduard Constantin, în vârstă de 26 de ani, a relatat CEDR că zece paznici angajaţi ai firmei private de pază Bronec au ieşit din magazin în jurul orelor prânzului încercând să confişte bijuteriile pe care le vindea bunica sa. Dl. Constantin a declarat CEDR: “Voiau bani de la noi şi ne-au spus că dacă nu le dăm, ne vor lua bunurile.” Potrivit relatărilor, unul dintre paznici a început să îl lovească şi a urmat o bătaie în momentul în care familia a refuzat să le dea bani. Dl. Constantin a declarat că încă cinci paznici au ieşit din magazin. Unul dintre paznici l-a rănit la cap cu un cuţit pe dl. Renato Constantin, vărul lui Eduard, înainte ca dl. Eduard Constantin să reuşească să îl dezarmeze. Câţiva paznici au intrat în magazin şi apoi au reapărut având cu ei ceea ce familia descrie drept bâte de lemn. Paznicii magazinului i-au bătut cu bâtele de lemn pe membrii familiei Constantin. Conform relatărilor, în momentul în care o femeie de altă etnie aflată în trecere a încercat să intervină, paznicii au pălmuit-o şi au lovit-o cu picioarele. În timpul bătăii, dl. Renato Constantin a fost dus în interiorul magazinului. Acesta a declarat CEDR că, în magazin, paznicii au continuat să îl bată după care l-au dus la Secţia nr. 8 de Poliţie din centrul Bucureştiului.

D-na Gilda Munteanu, soţia în vârstă de 22 de ani a d-lui Eduard Constantin, s-a dus după dl. Renato Constantin la secţia de poliţie. Potrivit mărturiei făcute CEDR, a fost martoră a momentului în care trei paznici ai magazinului l-au bătut pe dl. Renato Constantin în faţa secţiei de poliţie. D-na Gilda Munteanu a declarat CEDR că dl. Renato Constantin avea mâinile la spate, în cătuşe, iar paznicii îl loveau cu picioarele în faţă şi în cap în timp ce acesta se afla întins la pământ. Ea a afirmat că i-a implorat pe paznici să se oprească iar în replică, unul dintre ei a împins-o la o parte, spunându-i: “Ce vrei, ţiganco?”. Potrivit spuselor acesteia, paznicul a folosit asupra ei un spray care produce paralizie temporară şi cauzează lăcrimarea ochilor precum şi dificultăţi de respiraţie. În momentul în care paznicii de la magazin l-au dus pe dl. Renato Constantin înăuntrul secţiei de poliţie, un poliţist a chemat o ambulanţă care l-a dus ulterior la spital. Dl. Eduard Constantin a declarat CEDR faptul că atât fratele său, dl. Cătălin Ioniţă, cât şi vărul său, dl. Renato Constantin, au suferit fracturi ale craniului în timpul atacului şi că el însuşi a suferit fracturi ale braţului şi piciorului. Toţi au fost trataţi la spital pentru vătămările suferite. El a mai declarat CEDR faptul că nici unul dintre ei nu a depus plângere la poliţie pentru că le este frică atât de poliţişti cât şi de paznici. Eduard Constantin a declarat că nu crede că poliţia va lua măsuri împotriva firmei de pază deoarece, în opinia sa, între acestea există o colaborare strânsă. Totuşi, conform unor relatări, poliţia l-a interogat pe Eduard Constantin după eveniment şi l-a informat că incidentul fusese filmat dintr-un apartament din apropiere. Cu toate acestea, nu există nici un indiciu că poliţia a formulat capete de acuzare împotriva paznicilor, a firmei de pază sau a magazinului.

În mod frecvent poliţia îi arestează şi îi hărţuieşte pe romi. Într-unul din cazurile raportate CEDC, avocatul rom Daniel Vasile a declarat că, în noiembrie 2000, în timp ce staţiona, împreună cu un prieten, la o benzinărie din Bucureşti, a fost interpelat de doi ofiţeri de poliţie care îşi făceau plinul la maşină. Ofiţerii i-au cerut buletinul, pe care acesta nu îl avea asupra sa în acel moment. Domnul Vasile le-a spus ofiţerilor că era avocat, la care unul dintre ofiţeri i-a răspuns: “Nu zău, ţigane, chiar zici că eşti avocat? Ia vino tu la secţie să verificăm.” Era evident că ofiţerilor nu le venea să creadă că un rom putea să fie avocat şi au presupus că acesta îşi bătea joc de ei. Domnul Vasile şi însoţitorul său au fost duşi la Secţia de poliţie nr. 14 Bucureşti, sector 4, unde mai mulţi ofiţeri i-au insultat şi i-au făcut “ţigani mincinoşi”. Până în momentul în care domnul Vasile nu a reuşit să-l contacteze pe unul dintre ofiţerii superiori de la secţia respectivă de poliţie, pe care îl cunoscuse anterior, în interes de serviciu, acesta, împreună cu prietenul său, nu au fost eliberaţi. În ciuda faptului că, din ordinul unui ofiţer superior, domnul Vasile trebuia să fie eliberat, subalternii au continuat să îl numească “mincinos” şi au afirmat că acestuia i s-a dat drumul doar pentru că-i plătise comandantului “şpagă”.

De asemenea, cercetările efectuate pe teren au scos la iveală faptul că, în România, poliţia adesea îi hărţuieşte pe romii care vând mărfuri fără autorizaţie, pretind bani, sau confiscă marfa vânzătorilor romi. Pe la începutul lui aprilie 2000, doi ofiţeri de poliţie au arestat-o pe d-na. O.P., o femeie de origine roma în vârstă de 30 de ani, împreună cu sora sa în timp ce vindeau bijuterii în regiunea poştei Vitan, în Bucureşti, fără autorizaţiile necesare. Conform mărturiei d-nei O.P., depuse de aceasta la CEDR în 13 mai 2000, ofiţerii le-au dus pe femei la maşina poliţiei, spunându-le că le vor duce la secţie. Pe maşină, conform mărturiilor, unul dintre poliţişti, le-a supus pe femei la ameninţări repetate cu închisoarea şi cu amenzi, spunându-le că “puteau să le facă tot ceea ce voiau ei”. Femeile înspăimântate au început să plângă şi să-i implore să le dea drumul. Se pare că femeile s-au oferit să plătească bani pentru a fi eliberate, dar poliţiştii nu au considerat că suma era suficient de mare. În acel moment, poliţiştii le-au dus pe femei înapoi la locul de unde le ridicaseră şi au ţinut-o pe una dintre ele ostatică, trimiţând-o pe cealaltă să mai aducă bani. În cele din urmă, conform declaraţiilor, femeile le-au dat poliţiştilor 350.000 lei (aproximativ 20 euro) şi toate bijuteriile pe care acestea încercaseră să le vândă, în valoare de un milion de lei (aproximativ 50 euro). În declaraţie se mai menţionează faptul că poliţiştii le-au insultat pe femei şi le-au ameninţat că vor veni la locuinţa acestora şi le vor omorî dacă vor povesti cuiva ceea ce se întâmplase. Cazuri similare de abuzuri ale poliţiei săvârşite împotriva vânzătorilor stradali romi în diferite oraşe din România au fost de curând relatate Centrului European pentru Drepturile Romilor. De asemenea, CEDR a fost informat cu privire la faptul că în Bucureşti, în unele cazuri, poliţiştii îi bat pe vânzătorii romi din pieţe. 

De asemenea, s-a întâmplat ca romii să fie împuşcaţi de către poliţişti în timpul conflictelor în care s-a făcut uz de armă. Declaraţii ale autorităţilor române indică faptul că descărcarea armei înspre un suspect care fuge de la locul faptei este o practică poliţienească perfect legală. De exemplu, colonelul Titi Stoiemica, procurorul militar şef al judeţului Braşov, a declarat CEDR: “Anul trecut a fost un caz în Sibiu, când doi romi au fost prinşi în timp ce furau porumb, au fost arestaţi, dar au reuşit să fugă în timp ce erau duşi la secţia de poliţie. În această situaţie, poliţiştii i-au împuşcat în picior. […] Este foarte probabil ca poliţiştii să-şi scoată arma atunci când persoanele arestate încearcă să evadeze”. Au existat numeroase incidente de utilizare arbitrară a armelor de către poliţiştii români împotriva romilor. Deşi în aceste cazuri de utilizare a armelor de foc este foarte greu să se facă o dovadă imediată a discriminării rasiale, de multe ori discursul vădit rasist anti-roma sugerează animozităţi de natură rasială. Înverşunarea cu care ofiţerii de poliţie recurg la focuri de armă când sunt implicaţi romi, şi faptul că împuşcăturile de cele mai multe ori se soldează cu moartea dau naştere la suspiciuni cum că poliţiştii ar putea considera utilizarea forţei letale asupra romilor ca fiind mai puţin gravă decât în cazul infractorilor români. Incidenţa sporită de focuri de armă ale poliţiştilor români soldate cu moartea romilor, de asemenea indică faptul că populaţia roma se confruntă o barieră de spaimă şi ignoranţă, creată de poliţia română, suficientă pentru a inspira un soi de etică informală de tipul “întâi tragi şi apoi pui întrebări”

Într-un incident din 19 mai 2000, dl. Mugurel Soare, un tânăr rom din Bucureşti, a fost împuşcat în cap de ofiţeri de poliţie români, din Bucureşti. Conform unei declaraţii a poliţiei, apărută în cotidianul România Liberă din 22 mai, trei ofiţeri de poliţie au observat un bărbat alergând pe stradă, urmărit fiind de doi bărbaţi cu cuţite. După relatarea publicată în articolul din cotidian, poliţiştii i-au prins pe toţi trei bărbaţii şi le-au cerut actele de identitate, moment în care, unul dintre cei trei, dl. Soare l-a înjunghiat de două ori pe unul dintre poliţişti. Conform articolului din România Liberă, ofiţerul a răspuns prin foc de armă, împuşcându-l pe dl. Soare în cap. Pe de altă parte, cotidianul Adevărul, a prezentat o altă versiune a incidentului din 22 mai, pe baza mărturiei d-lui Vipan Soare, frate al victimei şi martor al împuşcăturii. După spusele d-lui Vipan Soare, fratele său nu avea cuţit când a fost prins de poliţie. Mai curând, aceştia doi se plimbau prin oraş, când, un bărbat, o cunoştinţă cu care avuseseră nişte divergenţe, s-a apropiat de ei. Acest bărbat era însoţit de trei civili, despre care dl. Vipan Soare afirmă că erau poliţişti îmbrăcaţi civil. Unul dintre aceştia l-a împuşcat pe dl. Mugurel Soare fără avertisment. 

În urmă rănilor suferite, dl. Soare a fost în stare de comă timp de cinci zile, a suferit două intervenţii chirurgicale şi a petrecut mai mult de două luni în spital. Până la data de 22 iunie, dl. Soare de-abia era în stare să-şi mişte puţin mâna dreaptă şi nu putea vorbi deloc. Acesta a cerut încă o intervenţie chirurgicală, pe care nu şi-o putea însă permite. Conform unor declaraţii, Comitetul Român Helsinki a înaintat o plângere către Parchetul de pe lângă Tribunalul militar Bucureşti cu referire la cazul din 6 iunie 2000. Neprimind nici un răspuns la plângerea făcută, organizaţia mai sus menţionată a continuat să se intereseze de starea anchetei, formulând cereri adresate Parchetului, în octombrie 2000 şi în mai 2001. La vremea când incidentul a ajuns în presă, Comitetul Român Helsinki, încă nu primise nici un răspuns atât la plângere, cât şi la cele două cereri de informare asupra mersului anchetei.

În data de 22 mai 200, imediat după împuşcarea d-lui Mugurel Soare, poliţia capitalei a mai împuşcat un rom, mortal de data aceasta, pe dl. Petre Letea şi l-a rănit pe dl. Marian Piloş, un cetăţean de altă etnie. Conform declaraţiilor, dl. Marian Piloş, împreună cu un alt bărbat încercau să spargă uşa unui apartament din apropierea străzii Râmnicu-Vâlcea din Bucureşti, când au fost surprinşi de un ofiţer de poliţie. Ambii bărbaţi au luat-o la fugă. Conform declaraţiilor, dl. Marian Piloş a intrat într-o maşină, condusă de dl. Petre Letea şi ofiţerul de poliţie a tras şase focuri de armă în direcţia maşinii. Patru gloanţe au trecut prin parbriz, dintre care unul l-a lovit pe dl. Letea în cap. Mai târziu, acesta a murit în spital. Dl. Piloş a fost rănit uşor, şi după terminarea tratamentului medical, a fost dus în arestul poliţiei.  

Utilizarea arbitrară a focurilor de armă de către ofiţerii de poliţie s-a soldat de asemenea şi cu moartea d-lui Radu Marian, un rom în vârstă de 40 de ani. În data de 27 octombrie 1999, câţiva ofiţeri de poliţie au deschis focul asupra unor presupuşi contrabandişti de ţigări. Dl. Marian era unul dintre cei 16 membrii ai unui grup de contrabandă cu ţigări care au fost victimele unei ambuscade în gara din cartierul Giuleşti, Bucureşti, organizată de forţele reunite ale poliţiei şi trupele speciale ale Ministerului de Interne, acţiune începută la ora 4:00 AM. Poliţia a aşteptat ca contrabandiştii să ridice cutiile de ţigări aruncate dintr-un tren, apoi a ieşit din ascunzătoare şi a ordonat infractorilor să-şi oprească activitatea. Majoritatea membrilor grupului s-au conformat, exceptând trei bărbaţi, printre care şi dl. Marian. Aceştia au început să alerge pe străzile învecinate. Sergent major L.B., conform declaraţiilor, a tras patru focuri de armă în direcţia d-lui Marian. Al patrulea glonte l-a lovit pe dl. Marian în ceafă şi acesta a murit pe loc. Ceilalţi bărbaţi, care au încercat să fugă, au suferit şi ei răni în urma împuşcăturilor. Biroul Poliţiei militare din Bucureşti a declarat că a deschis o anchetă în acest caz. Cotidianul românesc “Ziua” a declarat în 28 octombrie, 1999, că ancheta a dovedit faptul că ofiţerul de poliţie s-a oprit şi l-a ochit pe dl. Radu Marian, împuşcându-l mortal, fiind exclusă posibilitatea ca împuşcătura să fi fost vreun accident. Centrul European pentru Drepturile Romilor nu are cunoştinţă de vreo condamnare legată de acest caz. 

Focuri recente de armă trase de agenţii de pază au fost însoţite în mod explicit de un discurs anti-roma. Spre exemplu, în data de 14 ianuarie 2001, dl. Dan Pârvu, în vârstă de 33 de ani, a fost împuşcat în picior de un membru al firmei “Guardia”, în Cuciulata, la vreo 65 de km la nord de Braşov. (“Guardia” este o firmă privată de agenţi de pază, care au permis de port-armă şi se supun aceleiaşi legi cu privire la utilizarea armelor ca şi forţele de poliţie, în ciuda faptului că nu au aceeaşi pregătire ca şi membrii forţelor de poliţie.) Dl. Pârvu, vărul său şi fiul în vârstă de 15 ani se întorceau acasă de la adunat defier vechi de la marginea satului când s-au apropiat de ei doi membri ai firmei “Guardia”, angajaţi ai unei fabrici locale de prelucrare a fierului. Dl. Pârvu a declarat CEDR: “Ne-au înjurat de mamă şi ne-au făcut ţigani. Au început să dea cu picioarele în noi şi să ne lovească cu pumnii.” Se pare că vărul d-lui Pârvu a reuşit să scape, moment în care un agent şi-a scos arma şi a tras înspre el. Dl. Pârvu a fost împuşcat în momentul în care şi fiul său a încercat să fugă; acelaşi agent “Guardia” l-a ochit pe băiat şi se pregătea să tragă în el. Din locul unde Dl. Pârvu fusese lovit şi doborât la pământ, acesta şi-a ridicat piciorul în aer pentru a bloca împuşcătura şi pentru a-şi salva fiul. Glontele a fost tras de la o distanţă atât de mică încât i-a trecut direct prin coapsă. Zgomotele împuşcăturilor i-au adus pe locuitorii satului la locul incidentului, dar agenţii de pază au început să arunce cu pietre în ei. Soţia d-lui Pârvu a fost lovită cu pietre în timp ce încerca să oprească hemoragia soţului său cu o eşarfă. În urma rănii suferite la picior, dl. Pârvu a fost spitalizat timp de 11 zile şi încă mai avea dureri în data de 28 ianuarie 2000 când a fost vizitat de reprezentanţi CEDR. Când s-a întors acasă, a găsit o citaţie din partea Parchetului de pe lângă Tribunalul Braşov să se prezinte la un interogatoriu în data de 29 ianuarie 2001. În ziarul local s-a sugerat că în momentul în care rana d-lui Pârvu avea să se fi vindecat, acesta va fi arestat pentru furtul fierului vechi, fără nici o referire la vreo anchetă asupra acţiunilor membrilor firmei “Guardia”. Dl. Pârvu a declarat CEDR că era prea înspăimântat pentru a mai depune vreo plângere în legătură cu incidentul.

Un mare număr de încălcări ale drepturilor omului comise de poliţiştii români împotriva romilor nu sunt niciodată raportate, datorită fricii pe care o au romii faţă de poliţişti, ca şi faptului că privesc cu scepticism rezolvarea cazurilor într-un mod just. Într-un interviu din 9 mai 2000, dl. Anghel Constantin, de la organizaţia neguvernamentală Romani CRISS a declarat CEDR: “Romii înşişi tolerează abuzurile în speranţa unei mai mari înţelegeri în viitor. Abuzurile există, dar nu sunt declarate.” Într-un interviu din 18 mai 2000, generalul de brigadă Lazăr Cârjan, comandant al Direcţiei Poliţiei Judiciare din cadrul Inspectoratului General de Poliţie al Ministerului de Interne, a declarat CEDR că inspectoratul nu a primit în anul 1999 nici o plângere din partea romilor cu referire la abuzurile poliţiei.

Cu toate acestea, în primul rând datorită eforturilor depuse de activiştii romi şi de organizaţiile pentru protejarea drepturilor omului, abuzurile asupra romilor mai ies din când în când la lumină, şi în raporturile Comisiei Europene din noiembrie 1998, octombrie 1999 şi noiembrie 2000, cu privire la progresul făcut de România pe calea aderării, s-a menţionat în repetate rânduri violenţa crescută a poliţiei române, cu preponderenţă afectând populaţia romani: “cazuri de tratament inuman şi degradant aplicat de forţele de poliţie, în special împotriva romilor […] continuă să fie raportate de numeroase organizaţii. Controlul judiciar asupra activităţilor poliţiei trebuie întărit.” Sau mai recent: “cazuri de tratament inuman şi degradant aplicat de forţele de poliţie continuă să fie raportate de organizaţii pentru apărarea drepturilor omului”. În timpul celei mai recente analize realizate în România de Comitetul Naţiunilor Unite pentru Drepturile Omului, acesta şi-a exprimat îngrijorarea, printre altele, cu privire la “brutalitatea forţelor de poliţie împotriva membrilor minorităţii romilor”, şi “a făcut un apel către Guvernul României să-şi sporească eforturile pentru a pune capăt discriminării împotriva romilor.” În ciuda acestora, nici una dintre organizaţiile independente ce luptă împotriva brutalităţii poliţiei şi sprijină cauza romilor nu au înregistrat până la ora actuală vreo îmbunătăţire semnificativă în acest domeniu. Într-adevăr, autorităţile române nu au reuşit până în prezent să ia în considerare recomandările organizaţiilor internaţionale şi neguvernamentale cu privire la reformele legislative şi instituţionale care ar putea conduce la o respectare în mod vădit crescută a drepturilor omului de către organele de ordine internă.

***

Climatul de impunitate care domină întreg sistemul judiciar penal nu este unul închis ermetic, separat de restul vieţii sociale din România. Impunitatea – o convenţie nescrisă care permite ca actele săvârşite asupra populaţiei roma să nu fie guvernate de aceleaşi legi ca în cazul populaţiei de alte etnii se extinde aproape asupra tuturor sferelor vieţii sociale din România. În următoarele secţiuni, CEDR îşi exprimă îngrijorarea cu privire la abuzurile asupra drepturilor romilor în domeniile drepturilor politice, copiilor fără adăpost şi instituţionalizării acestora, ca de altfel şi vizavi de discriminarea romilor în ceea ce priveşte locuinţele, asistenţa medicală, locurile de muncă, accesul la bunuri şi servicii şi educaţia. Ceea ce leagă toate aceste elemente, într-o mai mică sau mai mare măsură, este o convingere predominantă că este posibil să încalci drepturile romilor deoarece faptele abuzive vor avea puţine consecinţe negative pentru tine; agresorii sunt protejaţi de o cutumă care îi situează pe romi dincolo de sfera de acţiune a tratamentului nediscriminatoriu.

5.	Încălcarea drepturilor politice ale romilor în România
Datorită lipsei de acte de identitate valabile, multor romi li se refuză dreptul la vot şi, în consecinţă, dreptul la participare efectivă într-o societate democratică. În plus, încălcarea dreptului la vot şi manipularea romilor în timpul alegerilor au fost fapte raportate atât în urma alegerilor locale din mai şi iunie 2000, cât şi a alegerilor generale din noiembrie 2000 din România.

Conform unor estimări, aproximativ 4% din romii din România nu au buletine de identitate valabile. Atâta vreme cât în România este nevoie să te prezinţi la vot cu buletinul de identitate, romii fără acte de identitate nu pot participa din start la alegerea reprezentanţilor lor. Un activist rom a estimat că lipsa documentelor a împiedicat 100.000-150.000 de romi din România să voteze în cadrul alegerilor din 2000.

În plus, intervenţia activă a autorităţilor poate să fi contribuit la violarea drepturilor politice ale romilor în timpul alegerilor din 2000. Conform unui cotidian, spre exemplu, în ziua alegerilor parlamentare şi prezidenţiale din 26 noiembrie 2000, în jurul orei 6 a.m., poliţia l-a reţinut fără mandat pe dl. Carol Jurisnicz, un conducător rom din judeţul Maramureş, în acelaşi timp membru activ al Partidului Naţional-Liberal - PNL. Poliţiştii l-au dus pe dl. Jurisnicz la secţie, unde a fost reţinut, fără interogatoriu, până la ora 3.45 p.m. a aceleiaşi zile. În timpul cât dl. Jurisnicz a fost reţinut la secţie, poliţiştii i-au percheziţionat casa, – aparent în căutare de droguri – fără să găsească vreo dovadă incriminatorie. 

Conform declaraţiilor Asociaţiei Studenţilor Romi, cu sediul în Bucureşti, în mai multe judeţe ale ţării, candidaţilor romi care au dorit să candideze pentru o funcţie publică în timpul alegerilor din 2000 li s-a cerut de către organele electorale locale o serie întreagă de documente suplimentare, deşi legea cere doar susţinerea prin semnături. Asociaţia a protestat împotriva acestui tratament pe lângă Biroul Electoral Central din Bucureşti dar, conform declaraţiilor, nu a primit nici un rezultat 

Conform unor declaraţii, în zona Braşovului, reprezentanţii autorităţilor locale, în timpul campaniei electorale dinaintea alegerilor din mai şi iunie 2000, au exercitat presiuni asupra cetăţenilor romi din zonă: primarii şi alţi reprezentanţi ai autorităţilor locale au ameninţat că dacă romii se vor înscrie în organizaţii politice ale etnicilor romi, “îşi vor pierde slujbele şi ajutorul social.”

În Ocolna, un sat din sud-vestul României, lângă Craiova, după cum s-a raportat CEDR, politicienii mituiesc familiile de romi bogaţi pentru a le cumpăra voturile şi pentru a-i determina să-i influenţeze la rândul lor pe membrii mai vulnerabili ai comunităţii, şi se pare ca acest tip de presiune este evident în toată România. Adesea, politicienii cumpără voturile romilor săraci. Conform spuselor lui Dimitru Ion Bidia, activist rom din Bucureşti, mai multe partide s-au adresat comunităţilor de romi din Bucureşti, aducându-le bere, pâine şi orez, în efortul de a-i influenţa pe alegătorii romi. De asemenea, în satul Săcele, de lângă Braşov, acelaşi primar despre care s-a spus ca a ameninţat un aşezământ de romi cu expulzarea într-o regiune cu risc de inundare, a venit în sat cu mâncare şi băutură pentru a câştiga voturile romilor pentru viitoarele alegeri locale. “În timpul alegerilor locale, politicieni de altă etnie, se prezintă la comunităţile de romi aducând bere şi promisiuni – şi mai apoi nu se întâmplă nimic,” a declarat CEDR un activist rom din Braşov. 

Aceste observaţii fragmentare referitoare la abuzurile din timpul recentelor alegeri prezentate mai sus sugerează faptul că încercările de a manipula romii, ca de altfel şi alte eforturi de a li se refuza participarea efectivă la viaţa politică românească sunt destul de răspândite în toată ţara. 

6.	Copiii fără adăpost şi instituţionalizarea acestora

Conform declaraţiei avocatului poporului, drepturile copilului nu sunt respectate în întregime în România. În urma studiilor efectuate de CEDR, ca şi a altor rapoarte realizate de alte organizaţii, copiii romi sunt în special supuşi riscului de a rămâne fără un adăpost, precum şi riscului de a fi luaţi din familiile lor şi de a fi internaţi în instituţii mizere de stat. 

6.1.	Copiii străzii

Conform unui studiu realizat în 1999 de către organizaţia Salvaţi Copiii, România şi UNICEF, numărul total al copiilor străzii – copii care trăiesc şi/sau lucrează pe străzi – în România se estimează a fi peste 2000. Aceleaşi rapoarte reflectă faptul că 60 % dintre copiii străzii locuiesc în Bucureşti, în vreme ce majoritatea celorlalţi locuiesc în Constanţa, Timişoara, Iaşi şi alte mari oraşe ale ţării. 

Prezenţa copiilor romi pe străzile ţării este vizibilă, deşi nu există o cifră exactă, iar estimările variază destul de mult. În Bucureşti, experţii locali au estimat numărul copiilor romi de pe străzi la cel mult 40% din totalul copiilor străzii din anul 2000. Cu toate acestea, în acelaşi timp în Târgu Mureş, conform observaţiilor CEDR 90% din copiii ce trăiesc pe străzile oraşului, erau de origine roma. În toate aceste cazuri, cifrele indică faptul că numărul de copii romi raportat la numărul total de copii ai străzii este mult mai mare decât numărul romilor raportat la populaţia României. 

În conformitate cu aceste rapoarte, mulţi - touşi nu toţi – dintre copiii străzii din România trăiesc în aer liber, în condiţii de sanitare mizerabile, suferă de malnutriţie şi de lipsa îngrijirilor medicale şi adesea sunt expuşi la abuzul de droguri şi la violenţă. Mulţi îşi câştigă existenţa cerşind. Copiii străzii se plâng frecvent de abuzurile poliţiei; conform unui studiu al organizaţiei Salvaţi Copiii, România, 42,9% dintre copiii străzii au fost ameninţaţi şi/sau atacaţi de către poliţişti cel puţin o dată în viata lor. 

În 1994, în Observaţiile finale asupra României, Comitetul Naţiunilor Unite asupra Drepturilor Copilului, şi-a exprimat îngrijorarea vizavi de “incidenţa abuzurilor asupra copiilor şi neglijarea acestora de către familie şi faţă de destrămarea valorilor familiei, lucru care în unele cazuri conduce la abandonarea copiilor sau fuga acestora de acasă. […] Numărul în creştere de copii ce trăiesc şi/sau muncesc pe stradă este o problemă de o mare importanţă.” Câţiva ani mai târziu, situaţia copiilor străzii din România rămâne una precară, şi continuă să existe o lipsă de servicii sociale adecvate, o lipsă a căilor de acces la educaţia formală şi informală, şi o penurie a programelor care să abordeze violenţa conjugală. În ciuda obligaţiilor guvernului de a lua măsuri, această problemă este abordată în principal de organizaţii neguvernamentale. 

6.2.	Instituţionalizarea copiilor romi

În 1997, 98.872 de copii din România trăiau în case ale copilului – atât pentru preşcolari, cât şi pentru şcolari – şi în azile pentru handicapaţi. În anul 2000, numărul copiilor instituţionalizaţi s-a estimat la aproximativ acelaşi nivel. Există în jur de 20 de instituţii destinate îngrijirii copiilor doar în Bucureşti. Un raport UNICEF atribuie numărul crescut de copiii instituţionalizaţi “lipsei sau numărului scăzut de reţele de asistenţă socială”." 

Majoritatea copiilor instituţionalizaţi – o cifră estimativă de 90% dintre aceştia – au părinţi în viaţă. În mod oficial nu există nici o statistică asupra originii etnice a copiilor luaţi în grija statului. Un reprezentant al organizaţiei UNICEF a declarat CEDR că până la 20% dintre copiii instituţionalizaţi din România erau în 2000 de origine roma, o cifră destul de ridicată, luând în considerare faptul că populaţia roma reprezintă, probabil, doar 5-8% din totalul populaţiei din România. Unele zone în mod cert au un număr mai mare de copii romi în instituţii de stat: în regiunea Târgu-Mureş, în anul 2000, organizaţii neguvernamentale au declarat că mai mult de 90 % dintre copiii instituţionalizaţi sunt de origine roma. În mod similar, un reprezentant al Salvaţi Copiii, România a declarat CEDR că în ianuarie 2001 numărul copiilor romi din instituţiile de stat era probabil mai mare de 20%, dar mulţi dintre aceşti copii nu recunosc că sunt romi atunci când sunt întrebaţi despre originea lor. Anterior, în anul 1993, profesorul Ian Hancock a plasat procentajul copiilor instituţionalizaţi de etnie roma până la cifra de 80% în anumite regiuni ale României. Un aspect izbitor al afirmaţiilor legate de procentajul ridicat de copii romi în raport cu copiii de alte origini aflaţi în instituţii de stat este acela că afirmaţiile acestea se fac pe fondul unei credinţe populare ce reflectă exact contrariul; în mod general, populaţia de altă origine etnică trăieşte cu credinţa că romii au aşa de mulţi copii pentru a primi mai mult ajutor social şi că acest interes i-ar împiedica să-şi lase copiii în instituţii de stat. De asemenea, mulţi asistenţi sociali şi alţi experţi din România au declarat CEDR faptul că de-a lungul istoriei, romii au fost recunoscuţi pentru refuzul de a-şi instituţionaliza copiii, chiar atunci când familiile se afundau atât de adânc în sărăcie încât copiii rămâneau constant fără hrana necesară. Conform acestor experţi, numărul crescut de copii romi instituţionalizaţi indică o criză alarmantă a familiei roma, în mod tradiţional atât de puternică. Procentul minim de 20% referitor la reprezentarea copiilor romi din instituţiile de stat este destul de grav pentru a determina o acţiune angajată din partea statului într-un termen destul de scurt pentru a investiga cauzele suprareprezentării şi pentru a propune politici adecvate rezolvării problemei. 

Condiţiile de viaţă în majoritatea orfelinatelor din România sunt în general considerate deplorabile. Guvernul român a făcut câteva încercări de reformare generală a protecţiei copilului, dar cu puţine îmbunătăţiri vizibile: în 1995, a dezvoltat un Plan naţional de acţiune cu privire la această problemă, şi în mai 1997 a introdus schimbări, inclusiv restructurarea instituţiilor pentru asistenţa copilului. Mai târziu, asistenţa copilului, care fusese centralizată, prin intermediul Departamentului pentru protecţia copilului, Ministerului Educaţiei, Ministerul protecţiei sociale, şi a municipalităţilor locale, a fost transferată în anul 2000 în responsabilitatea Agenţiei naţionale pentru protecţia drepturilor copilului (acum numită Autoritatea naţională pentru protecţia drepturilor copilului). Cu toate acestea, tranziţia nu a fost uşoară: procesul a fost unul foarte lent, a suferit de întârzierea fondurilor pentru instituţiile locale, şi i-a lipsit coordonarea la nivelul organismelor importante. Aceasta a atras după sine multe reclamaţii şi multe critici din afara ţării. În ciuda schimbărilor, situaţia a rămas gravă; şi prin urmare, înalte oficialităţi ale Uniunii Europene au cerut guvernului României să îmbunătăţească situaţia în instituţiile pentru copii ca pe o condiţie cheie pentru aderarea ţării noastre la Uniunea Europeană. 

7.	Discriminarea împotriva romilor

Guvernul românesc s-a angajat în două acţiuni salutare la sfârşitul anului 2000. În august 2000, guvernul a introdus o ordonanţă privind prevenirea şi sancţionarea tuturor formelor de discriminare. În al doilea rând, la 1 noiembrie 2000, România a semnat Protocolul 12 la Convenţia europeană pentru protecţia drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale, care proclamă o interdicţie generală a discriminării. Ordonanţa privind prevenirea şi sancţionarea tuturor formelor de discriminare interzice discriminarea de către autorităţile publice, persoane juridice de drept privat, şi persoane fizice pe motive de rasă, naţionalitate, origine etnică, religie, limbă, sex sau orientare sexuală. Ordonanţa stipulează, în articolul 1(2): 

Principiul egalităţii între cetăţeni, excluderea privilegiilor şi discriminării sunt garantate în special în exercitarea următoarelor drepturi:
a) dreptul la un tratament egal în faţa instanţelor judecătoreşti şi a oricărui alt organ jurisdicţional;
  	b) dreptul la securitatea persoanei şi la obţinerea protecţiei statului împotriva violenţelor sau maltratărilor din partea oricărui individ, grup sau instituţie;
  	c) drepturile politice, şi anume drepturile electorale, dreptul de a participa la viaţa publică şi de a avea acces la funcţii publice;
 	d) alte drepturi civile, în special:
 		 (i) dreptul la libera circulaţie şi la alegerea reşedinţei;
 		(ii) dreptul de a părăsi ţara şi de a se întoarce în ţară;
 		(iii) dreptul de a obţine cetăţenia română;
 		(iv) dreptul de a se căsători şi de a-şi alege partenerul;
 		(v) dreptul de proprietate;
 		(vi) dreptul de moştenire;
 		(vii) dreptul la libertatea de gândire, conştiinţă şi religie;
 		(viii) dreptul la libertatea de opinie şi de exprimare;
 		(ix) dreptul la libertatea de întrunire şi de asociere paşnică;
 	e) drepturile economice, sociale şi culturale, în special:
 		(i) dreptul la muncă, la libera alegere a ocupaţiei, la condiţii de muncă echitabile şi satisfăcătoare, la protecţia împotriva şomajului, la un salariu egal pentru muncă egală, la o remuneraţie echitabilă şi satisfăcătoare;
 		(ii) dreptul de a înfiinţa sindicate şi de a se afilia unor sindicate;
 		(iii) dreptul la locuinţă;
 		(iv) dreptul la sănătate, la îngrijire medicală, la securitate socială şi la servicii sociale;
 		(v) dreptul la educaţie şi la pregătire profesională;
 		(vi) dreptul de a lua parte, în condiţii de egalitate, la activităţi culturale;
 	f) dreptul de acces la toate locurile şi serviciile destinate folosinţei publice.

Ordonanţa a fost adoptată de către fostul guvern, condus de premierul Mugur Constantin Isărescu în 31 august 2000. Ordonanţa, trecută prin Senatul României, se afla încă la Camera Deputaţilor în momentul în care acest raport a fost trimis spre publicare. Cu toate acestea, se află încă în vigoare în România până în momentul în care guvernul va lua o hotărâre contrară şi în mod considerabil completează prevederile legislative internaţionale deja în vigoare în România, cu precădere Convenţia internaţională cu privire la eliminarea tuturor formelor de discriminare rasială (CIEDR). 

Ordonanţa, în forma sa adoptată, deşi importantă pentru remedierea lipsei de prevederi legislative interne la îndemâna luptei împotriva discriminării, nu se conformează cerinţelor directivei Consiliului Uniunii Europene 2000/43/EC, "care implementează principiul tratamentului egal între persoane fără deosebire de origine rasială sau etnică" ("Directiva cu privire la egalitatea între rase". În primul rând, ordonanţa nu include o interzicere explicită a discriminării indirecte.  În al doilea rând, Ordonanţa nu stipulează o răsturnare a sarcinii probei în cauzele civile o dată ce a fost stabilit un caz de discriminare rasială prima facie.

Mai mult, după ce au trecut mai mult de 9 luni de la adoptarea ordonanţei, organul prevăzut în textul legii ca responsabil cu supravegherea implementării efective a prevederilor sale, nu a fost încă înfiinţat. Termenul limită fixat de guvern pentru crearea "Consiliului naţional pentru prevenirea discriminării" era 24 mai 2001, şi până în prezent există puţine indicii referitoare la data când instituţia va lua naştere. La vremea când acest raport a fost trimis spre publicare exista un proiect de hotărâre guvernamentală asupra organizăriiConsiliului naţional, dar care nu fusese încă publicat. Poziţia CEDR vizavi de Consiliul naţional este următoarea: (i) acesta să fie creat fără întârziere; (ii) să fie învestit cu puterea necesară pentru a desfăşura anchete efective şi să sancţioneze adecvat tratamentul discriminatoriu, inclusiv prin amendarea persoanelor vinovate de discriminare, şi să aducă reparaţii victimelor; (iii) să fie suficient de independent şi să garanteze reprezentarea adecvată tuturor grupurilor minoritare expuse la discriminare în România, şi în special romilor. 

Ar trebui să existe siguranţa ca sub nici o formă Consiliul Naţional să nu fie singurul organism însărcinat cu audierea şi soluţionarea reclamaţiilor cu privire la discriminare, şi că Ordonanţa se pune în aplicare prin intermediul instanţelor de judecată.  Instanţele şi organele administraţiei locale trebuie să se angajeze în lupta împotriva tratamentului discriminatoriu faţă de romi, şi să fie înzestrate cu instrumentele administrative adecvate şi îndrumarea pentru a veghea ca România să acţioneze în conformitate cu obligaţiile sale internaţionale în vederea combaterii tuturor formelor de discriminare rasială. Guvernul trebuie să se asigure în continuare că orice procedură adoptată în ultimă instanţă este accesibilă, şi nu îngreunată de birocraţie şi să nu ceară victimelor discriminării să se adreseze unor instanţe multiple pentru a primi reparaţia adecvată. Spre exemplu, sub nici o formă nu ar trebui ca sarcina adoptării de măsuri punitive şi acordarea de despăgubiri victimelor să fie împărţită între instanţe. În cele din urmă, CEDR sfătuieşte guvernul României să ratifice cât mai curând Protocolul 12 la Convenţia Europeană a Drepturilor Omului. 

În ciuda tuturor aceste motive de îngrijorare, Ordonanţa extinde în mod substanţial protecţia împotriva discriminării de care se bucură cetăţenii români. Semnarea Protocolului 12 oferă în mod similar reînnoirea recunoaşterii eforturilor României de a pune capăt tuturor formelor de discriminare – inclusiv discriminarea pe bază de rasă sau origine etnică – şi va avea consecinţe importante asupra indivizilor în momentul în care România îl va ratifica. Discriminarea directă asupra romilor este la ora actuală o realitate cotidiană, şi tipare evidente ale discriminării se regăsesc în multe domenii ale vieţii de zi cu zi. Următoarele secţiuni detaliază aspecte legate de discriminarea romilor în ceea ce priveşte locuinţele, asistenţa medicală, locurile de muncă şi accesul la bunuri şi servicii. 

7.1.	Locuinţele

De curând, autorităţile române şi-au anunţat intenţia de a segrega romii. Cotidianul românesc Adevărul din 1 martie 2001, consemna faptul că primarul Bârladului, un oraş din Moldova, anunţase un plan de construire a unui sat separat pentru localnicii romi de la marginea oraşului. Conform cotidianului, planul primarului avea un dublu scop: în primul rând să promoveze un astfel de sat ca pe un aşezământ cultural şi ca pe un punct de atracţie turistică, unde fiecare grup de romi avea să aibă o stradă diferită şi specială tipică pentru meşteşugurile lor tradiţionale; în al doilea rând să-i mute pe romi din actualelor locuinţe din oraş, unde se spune că “nu trăiesc într-o manieră civilizată”, şi unde “distrug mobila” şi “comit ilegalităţi”. Romani CRISS a emis un comunicat de presă în data de 1 martie 2001, în care îl avertizau pe primar că planul său ar fi împotriva legii. În data de 5 martie 2001, reprezentanţii formaţiunii Romani CRISS au avut o întâlnire cu primarul şi cu alţi reprezentanţi ai autorităţilor locale din Bârlad, cu care au ajuns la un acord să nu se construiască o asemenea aşezare segregată. În plus, s-a ajuns la un acord cu privire nu numai la repararea şi reutilarea cartierelor rezidenţiale ale romilor de către primărie, cu sprijinul organizaţiilor romilor de pe plan local, ci şi la construirea unei infrastructuri şi la legalizarea permanentă a situaţiei romilor. 

Conform unor rapoarte elaborate de organizaţii neguvernamentale româneşti, autorităţile române se angajează adesea în acţiuni de evacuare a romilor. Într-un caz raport de organizaţia neguvernamentală Romani CRISS din Bucureşti, în data de 26 septembrie 2000, la ora 11 a.m., un grup de poliţişti de la Secţia de poliţie nr. 11 din Bucureşti au evacuat 12 familii de romi, inclusiv copiii şi infirmii, dintr-un bloc de apartamente de pe strada Medeleni, nr. 7, Sector 3 Bucureşti. În timpul evacuării din 26 septembrie, 2000, familiile de altă origine, care locuiau şi acestea în clădire nu au fost evacuate. Conform declaraţiilor victimelor, romii evacuaţi nu au primit înştiinţare de la poliţie anterior evacuării, şi nici nu li s-a prezentat de către poliţişti ordinul de evacuare. Familiile de romi nu au fost înştiinţate de nici o hotărâre ulterioară a instanţei care a hotărât evacuarea din apartamentele respective. În timpul operaţiunilor de evacuare, conform declaraţiilor, poliţiştii i-au intimidat şi hărţuit pe romi. Conform organizaţiei Romani CRISS, cinci dintre familiile de romi au locuit în stradă până la 1 noiembrie 2000, când, cu permisiunea primarului Bucureştiului, aceştia au fost duşi într-un bloc de apartamente din zonă. Celelalte 7 familii de romi au rămas, până la data de 27 noiembrie 2000, fără locuinţă, şi ca urmare se pare că au părăsit Bucureştiul. De asemenea, tot în capitală, în vara lui 1999, poliţia şi armata au evacuat aproximativ 40 de familii de romi care locuiau ilegal în blocul de locuinţe “Hotel Nato II” de pe strada Taberei, nr. 4, cartierul Mănăştur.

De curând, romii au fost iarăşi ameninţaţi cu evacuarea. Spre exemplu, cotidianul 24 ore Mureşene a scris în data de 10 mai 2001, despre un incident în care autorităţile locale au emis un ordin de evacuare a locuitorilor romi de pe strada Călăraşilor Târgu Mureş. Motivul oficial declarat a fost acela că strada era infestată cu şobolani. Se spune că autorităţile i-au ameninţat pe romii de pe strada Călăraşilor că ordinul de evacuare ar putea fi pus în practică în timpul nopţii. La vremea când acest raport a fost trimis le tipar, evacuarea nu avusese încă loc. Înlăturarea familiilor de romi de pe strada Călăraşilor ar fi un eveniment nefericit, deoarece aceasta stradă este singurul loc în Târgu Mureş unde locuitorii romi (într-un număr semnificativ) trăiesc alături de alte naţionalităţi, în spaţii locative nesegregate. În data de 31 mai, 2001, CEDR a trimis o scrisoare primarului Dorin Florea pentru a-i aminti despre datoriile sale, conform legislaţiei internaţionale, de a-şi duce la îndeplinire responsabilităţile în spiritul legii şi fără discriminare rasială. CEDR l-a îndemnat pe primarul Florea să anuleze oficial şi public ameninţarea cu evacuarea a locuitorilor romi de pe strada Călăraşilor. La vremea când acest raport a fost trimis spre publicare, CEDR nu primise nici un răspuns la această scrisoare. 

Într-un alt caz, din vara anului 1998, autorităţile locale au încercat să mute forţat o comunitate romani de 15-20 de gospodării din satul Săcele de lângă Braşov, cu scopul de a construi în acel loc o zonă turistică, intenţionând să-i transfere pe romi într-o zonă învecinată, cu un risc sporit de inundaţie. În urma lobby-ului intens efectuat de activiştii romani, romilor li s-a permis să rămână pe vechiul teritoriu. Conform unei organizaţii romani, cu sediul în Braşov, decizia legală care hotăra mutarea romilor în zona cu risc era încă în vigoare la data de 21 iunie 2001, lăsându-i pe romi sub ameninţarea continuă a evacuării. 

Procesul regulat de monitorizare în presă prin intermediul ziarelor naţionale de anvergură realizat de CEDR şi organizaţia Romani CRISS a indicat faptul că în primele luni ale anului 2001, cel puţin trei cazuri de evacuare forţată au fost relatate în presă ca având loc lunar; Romani CRISS a raportat că e foarte posibil ca mai multe astfel de evacuări să se întâmple în special în afara Bucureştiului, dar nu erau prezentate de ziarele importante. Unii experţi au declarat CEDR faptul că aceştia cred într-o creştere a numărului de evacuări în viitorul apropriat. Într-un editorial apărut în ziarul Cotidianul, în 5 iulie 2001, dl. Valerian Stan a scris despre o recentă distrugere a locuinţelor romilor de la marginea Bucureştiului. Aceasta acţiune este descrisă ca o nouă “modă”, al cărei subtext este restabilirea “legalităţii”: 

De nici măcar o oră nu a fost nevoie ca „locuinţele“ câtorva zeci de familii de ţigani să fie făcute una cu pământul. Şocate de nenorocirea venită din senin, în toiul dimineţii, femeile bocesc şi îşi smulg părul din cap. Copiii, prea mici ca să înţeleagă ceva, ţipă doar pentru că mamele lor plâng. Deşi resemnaţi, bărbaţii sunt copleşiţi de tristeţe. Primarul Onţanu şi şefii detaşamentului de poliţie sunt mulţumiţi de ce au făcut şi dau interviuri (este clar că presa a venit la faţa locului o dată cu autorităţile). Mulţimea de ziarişti soarbe fiecare cuvânt. Ideea centrală este asta: autorităţile şi-au făcut datoria iar legalitatea a fost restabilită. Buldozerele nu au astâmpăr şi continuă să se plimbe pe locul unde au fost bordeiele ţiganilor, în timp ce cameramanii le filmează admirativ. Cu o oră în urmă, câteva zeci de oameni aveau „casa“ lor. Acum nu o mai au, şi nu ştiu încotro or s-o apuce [...] Distrugerea în acest fel a unor „aşezări“ ale romilor este o modă a ultimilor ani.  

Unii proprietari de apartamente refuză să închirieze sau să vândă romilor. Pe la sfârşitul lui aprilie 2000, spre exemplu, un exemplu apărut în presa românească, oferind un apartament de vânzare în Bucureşti, menţiona "exclus romi" Asemenea refuzuri izbitoare şi explicite de închiriere de spaţiu locativ pentru romi nu sunt foarte răspândite, dar se pare că discriminarea este răspândită. Mult mai frecvente sunt în schimb cazurile de genul: În septembrie 1999, unei studente de origine roma i s-a spus la telefon că o cameră era de închiriat. Când aceasta a sosit să vadă camera şi când proprietara a realizat care era etnia studentei, i-a spus că oferta nu mai era valabilă. 

În plus, deşi multe aşezăminte de alte etnii, în special din zonele rurale, nu dispun de o infrastructură de bază, locuinţele romilor din România adesea se caracterizează printr-o lipsă a utilităţilor primare: electricitate şi apă curentă, şi gradul de privaţiune este unul extrem. În satul Ocolna, lângă Craiova, din sudul României, când a fost întrebat dacă are în casă apă curentă, un bărbat rom de vârstă mijlocie a răspuns cu surprindere: "Apă curentă? Ce-i aia? A, da, ştiu, am văzut odată în Craiova." Ca urmare, unele comunităţi romani folosesc apa de la fântânile publice, care uneori poate fi contaminată, punându-şi astfel sănătatea în pericol. Unde există totuşi o infrastructură, adesea este veche de zeci de ani şi într-o nevoie acută de reparaţie. Locuitorii cartierului de locuinţe Zăbrăuţi din Bucureşti, spre exemplu, în timpul unei vizite CEDR, în data de 1 februarie 2001, nu aveau electricitate, deşi un număr de oameni s-au branşat ilegal la liniile electrice din vecinătate. Dl. Vasile Gheorghe, un tânăr de 22 de ani a declarat că a suferit leziuni grave în timp ce încerca să-şi instaleze fire de curent în cameră. Acesta a căzut şi şi-a rupt spatele, rămânând paralizat de la brâu în jos. Unica sursă de apă curentă pentru unul din blocurile de apartamente era un singur robinet exterior. Un alt bloc nu avea robinet deloc şi locatarii trebuiau să-i roage pe vecinii români din apropiere să le dea voie să folosească cişmelele din grădinile lor. Terenul era acoperit de gunoi, deoarece, conform declaraţiilor romilor din Zăbrăuţi, municipalitatea locală refuza să îl colecteze. 

În mod similar, în Alexandria, un oraş din sudul României, în timpul unei vizite CEDR din mai 2000, casele romilor de pe strada Potcoava nu dispuneau de sistem de evacuare a reziduurilor menajere, deşi casele românilor situate la marginea străzii, de o parte şi de alta, fuseseră conectate la sistemul de canalizare. În unele zone ale cartierului Ferentari, locuit cu precădere de romi, locatarii nu au decât apă rece şi echipele locale de salubrizare nu strânseseră gunoiul, care se îngrămădise pe mai toată suprafaţa. Aceeaşi reclamaţie privind lipsa evacuării gunoaielor de către autorităţi s-a făcut auzită şi de la alte comunităţi romani. Conform declaraţiilor, lipsa încălzirii a condus la decesul unora dintre romii din cartierul Ferentari, expuşi la frigul din iarna lui 1999/2000. După cum reiese din rapoarte, romii dintr-o comunitate şi-au găsit adăpost în nişte foste coteţe de porci. 

7.2.	Asistenţa medicală

Conform rapoartelor, romilor li s-a refuzat de nenumărate ori accesul la facilităţi medicale pe motive rasiale. În 7 septembrie 1999, cotidianul românesc Ziua a relatat faptul că biroul local al casei de asigurări sociale de sănătate din Iaşi hotărâse ca romii ce nu puteau să-si permită să-şi plătească tratamentul medical şi care nu puteau dovedi că aveau asigurare medicală la stat, nu puteau intra în spitalul judeţean Iaşi. S-a spus că s-a luat aceasta măsură datorită faptului că romii se pare că nu plăteau contribuţiile la asigurările sociale de sănătate deoarece nu erau înregistraţi ca şi contribuabili. Dl. Adrian Butucă, preşedintele Casei, se pare că a declarat faptul că vor cere ajutorul agenţiilor de pază ce ofereau servicii spitalului, “astfel încât să nu-i lase pe romi să pună piciorul în spital.” Organizaţia neguvernamentală Liga pro-Europa cu sediul în Târgu Mureş a protestat împotriva acestui act discriminatoriu, prin înaintarea unei plângeri la Departamentul pentru protecţia minorităţilor naţionale în data de 29 septembrie 1999. Ca răspuns, Departamentul a deschis o anchetă şi a cerut Ministerului Sănătăţii să facă acelaşi lucru. În data de 13 octombrie 1999, Ministerul Sănătăţii a cerut Casei de asigurări sociale de sănătate şi Direcţiei de sănătate publică a judeţului Iaşi să ofere o explicaţie. În data de 9 august 2000, membri ai guvernului României au declarat unor cercetători independenţi din domeniul drepturilor omului faptul că erau conştienţi de interdicţia respectivă şi au promis să monitorizeze cazul. În data de 2 februarie 2001, dl. Dan Oprescu, fostul preşedinte al Biroului naţional cu problemele romilor, a declarat CEDR că “a rezolvat” cazul cu un singur telefon adresat directorului fondului, imediat după ce i s-a adus la cunoştinţă respectivul caz, în august 2000. CEDR continuă să monitorizeze spitalele din zona Iaşi pentru a urmări dacă spitalele menţin interdicţia asupra accesului romilor. 

Într-un alt caz, când dl. K.M. din Rupea, un oraş în nord-vestul Braşovului, în centrul ţării, a cerut ajutor medical la spitalul din localitate, după ce fusese abuzat fizic de un român şi mai târziu de poliţie, în data de 6 mai 2000, medicii de gardă au refuzat să îi acorde ajutorul. În Braşov, într-o noapte pe la jumătatea lunii aprilie 2000, medicul de gardă de la o secţie de urgenţe se pare că a refuzat să ofere asistenţă medicală nepotului bolnav, în vârstă de doi ani, al d-lui Tibor Gabor, protestând împotriva orei târzii la care aceştia s-au prezentat, şi mai adăugând că “nu avea chef să trateze un ţigănuş”. Conform cercetătoarei în drepturile omului, Ina Zoon: "Majoritatea covârşitoare a romilor intervievaţi au declarat faptul că […] medicii i-au respins. […] mulţi oameni interogaţi de autoare au pretins că li s-a refuzat tratamentul pe motive rasiale. " 

Deoarece multe comunităţi de romi trăiesc în sate izolate sau la periferia oraşelor, în zone fără transport public sau telefon, accesul lor la serviciile de sănătate este mult îngreunat. În Balta Arsă, în nord-estul României, echipele de personal medical refuză să vină la locuinţele romilor, pe motiv că “nu există mijloc de transport până în zona unde aceştia locuiesc”. Distanţa din sat până la cel mai apropiat centru medical este de 5-7 km, şi conform declaraţiilor drumul este foarte prost şi nu poate fi utilizat pe vreme rea.

7.3.	Locurile de muncă

Şomajul masiv afectează grav comunitatea de romi din România. Unii activişti romi susţin că probabil 65% dintre romi nu au locuri de muncă. Un activist rom din judeţul Braşov a afirmat că rata şomajului din regiunea sa ar putea ajunge la cifra de 75%. Acest fapt contrastează foarte puternic cu rata şomajului la nivel naţional, care este de 12,2%.

Adesea romii sunt excluşi pe faţă ca potenţiali candidaţi pentru o slujbă în anunţurile care apar în România. “Angajăm bodyguarzi, 1.77 m, cu serviciul militar efectuat, romii nu sunt acceptaţi, ”spune textul unui anunţ apărut la Agenţia de Plasare a Forţei de Muncă şi de Pregătire Profesională din sectorul 3 Bucureşti, trimis de o firmă particulară numită S.C.Guard în data de 31 iulie 2000. În 3 august 2000 organizaţia Romani CRISS a înaintat o plângere la Biroul Avocatului Poporului din România, ca de altfel şi la firma respectivă, şi la Agenţia de Plasare a Forţei de Muncă şi de Pregătire Profesională a municipiului Bucureşti. Organizaţia Romani CRISS şi-a retras reclamaţia după ce dl. Marian Grigore, directorul executiv al ultimei organizaţii menţionate a cerut scuze în mod public. Anunţuri similare pentru bodyguarzi în care se menţionează explicit că romii nu pot candida au mai apărut în paginile de anunţuri ale cotidianului Anunţul Telefonic în perioada 12-28 martie 2001. Problema excluderii candidaţilor romi în anunţurile de locuri de muncă a fost recent recunoscută de conducătorul de atunci al Departamentului pentru Minorităţile Naţionale al Guvernului României, Péter Eckstein Kovács, în timpul cuvântării sale de la Conferinţa europeană împotriva rasismului, care a avut loc în 2000, la Strasbourg, Franţa.

Chiar şi unde discriminarea nu este explicită, ura datorată motivelor rasiale joacă un rol important în nereuşita romilor de a obţine un loc de muncă bine plătit. Spre exemplu, în 1999, unei studente de origine roma de la o universitate din Bucureşti, cu cunoştinţe de operare pe calculator, vorbitoare de limba engleză şi franceză, în timpul interviului prin telefon pentru o slujbă de secretară i s-a spus că era o “candidată perfectă“. Cu toate acestea, când s-a prezentat în persoană la firma în discuţie, două ore mai târziu, pentru un alt interviu, i s-a spus că postul fusese deja ocupat. În acelaşi an, organizaţia Romani CRISS a efectuat mai multe teste prin trimiterea unei persoane de origine roma, bine educată şi calificată, dar cu tenul foarte închis la culoare, să candideze pentru diverse posturi; candidatul a fost în mod regulat respins. Discriminarea la angajare este dublată de discriminarea şi abuzurile pe care le suferă romii în ceea ce priveşte educaţia; aceşti doi factori adesea contribuie la imposibilitatea de a-şi asigura specializările necesare unui loc de muncă calificat. 

Acei romi care sunt angajaţi, au relatat frecvent, în timpul studiului realizat de CEDR tratamentul abuziv de la locul de muncă, cum ar fi faptul că lor li se dau sarcinile cele mai grele. În zonele rurale, singurul loc de muncă pe care îl pot găsi romii este munca sezonieră în agricultură, unde pentru o singură zi de lucru romii primesc o plată mizeră şi în schimb li se cere să lucreze până târziu. În unele cazuri, conform unor declaraţii, romii primesc mai puţini bani decât românii pentru acelaşi tip de muncă. La o fermă cooperatistă din afara oraşului Mangalia, s-a raportat CEDR faptul că în luna august, 1999, romii din zonă au refuzat să lucreze o zi întreagă pentru 20.000 lei (aproximativ echivalentul unui euro), în vreme ce muncitorii de alte etnii care au fost angajaţi ulterior au fost plătiţi cu 100.000 lei (aproximativ cinci euro) pe zi plus mâncare. Dl. Daniel Vasile, un avocat rom din Bucureşti a declarat CEDR că în munca sa de zi cu zi, în timpul întâlnirilor cu autorităţile în diversele sale procese, “Nu le vine niciodată [autorităţilor] să creadă că eu aş putea fi avocat. Prima întrebare ce mi se pune este dacă tatăl meu nu este cumva străin. Cu toţii presupun că sunt arab sau ceva de genul acesta. Nimeni nu bănuieşte că sunt rom.”  

Mulţi romi care practică meşteşuguri tradiţionale romani, cum ar fi fierăritul, se confruntă cu numeroase obstacole când trebuie să primească autorizaţiile necesare practicării meseriei lor în cadru legal. Autorizaţiile trebuie obţinute de la primăria locală, şi pentru ca să primească o autorizaţie, o persoană trebuie să facă dovada unei specializări adecvate, sau o dovadă oficială a cel puţin trei ani de experienţă în domeniu. Documentele de autorizare sunt aproape imposibil de obţinut pentru majoritatea romilor, deoarece aceştia ”fură meseria” şi câştigă experienţă în cadrul familiei. În plus, cei care doresc să-şi vândă produse trebuie să obţină încă o autorizaţie, tot de la primărie. Conform mărturiilor adunate de CEDR de la numeroşi romi din toată România, aceste două proceduri administrative sunt lungi, complicate, costisitoare şi diferă de la o primărie la alta, acest din urmă factor creând dificultate acelor romi care sunt nomazi. Mita adusă oficialităţilor municipale pare adesea a fi considerată obligatorie.

Guvernul român nu a luat până la ora actuală nici o măsură concretă pentru îmbunătăţirea situaţiei mizere a romilor în cea ce priveşte locurile de muncă, aparent limitându-şi contribuţia la aprobarea propunerilor făcute de organizaţii neguvernamentale care acţionează în acest domeniu. 

7.4.	Accesul la bunuri şi servicii

În numeroase locuri din toată România, romilor nu li se oferă servicii în magazine, restaurante, discoteci şi alte locuri publice sau nu li se permite deloc accesul.

Romilor adesea nu li se oferă serviciile în magazinele româneşti. Într-un caz, în Craiova, la începutul lunii aprilie 2000, d-lui Nicolae Dumitru din Craiova, împreună cu soţia şi fiica sa li s-a refuzat accesul într-o cofetărie numită “New York”. Familia a intrat în local, au ales nişte prăjituri au plătit pentru ele la casă, dar înainte să primească prăjiturile, un bărbat de faţă, i-a făcut semn vânzătoarei să nu-i servească. După spusele d-lui Dumitru, bărbatul era unul dintre patronii localului. Vânzătoarea a declarat mai târziu că nu putea să-i servească, iar la întrebarea de ce, a răspuns “Nu avem voie să vă servim pentru că sunteţi ţigani.” Vânzătoarea le-a returnat banii şi le-a cerut să părăsească localul, după care familia a plecat. În mod similar, în data de 10 mai, în Bucureşti, o tânără de origine roma nu a fost servită într-un magazin, şi după ce a făcut un comentariu referitor la incident către o prietenă de faţă, proprietarul a replicat că “era magazinul lui”, însemnând prin acesta că putea să facă ceea ce dorea el. Conform organizaţiei Romani CRISS, în localitatea Suceava, în nord-estul României, se pare că ţiganii nu aveau voie să intre într-unul din magazinele aparţinând vice-primarului oraşului. 

De asemenea, romilor li se refuză adesea accesul în restaurante, baruri şi discoteci. În noaptea de 12 mai 2000, spre exemplu, unui grup de asociaţi ai CEDR, format din doi romi cetăţeni români şi un cetăţean britanic, ale cărui trăsături sud asiatice adesea erau confundate în România cu cele ale romilor, nu i-a fost permis să intre în discoteca “Gin Gin” din Craiova. După ce grupul a cerut o explicaţie de la bodyguarzi, aceştia au răspuns ca era un club studenţesc şi că era nevoie să prezinţi o legitimaţie de student pentru a avea acces. Cu toate acestea, nu exista nici un anunţ conţinând o astfel de informaţie, nici în afara clubului, nici în interior. Mai mult chiar, câteva minute mai devreme, un cercetător de altă etnie din acelaşi centru CEDR intrase în discotecă fără să fie nevoie să arate nici o legitimaţie. Doar după ce membrul britanic al grupului a început să vorbească în engleză şi şi-a arătat legitimaţia internaţională de student, li s-a permis să intre în discotecă. Se pare că aceeaşi discotecă a afişat un anunţ care spunea ”Accesul interzis romilor şi câinilor.” De asemenea, tot în Craiova, dl. Ion Cazacu a declarat CEDR faptul că fiul său a încercat să intre într-o discotecă/restaurant, intitulat “Aristocrat” şi, conform relatărilor, nu i s-a dat voie datorită etniei sale roma.

Astfel de practici discriminatorii au fost dovedite cu documente şi în Bucureşti. Organizaţia neguvernamentală Romani CRISS, cu sediul în Bucureşti, spre exemplu a realizat o acţiune de testare cu privire la accesul romilor în discotecile şi cluburile din Bucureşti, în zilele de 5 şi 6 mai 2000. Membrii romi ai grupului de testare nu au avut voie să intre în mai multe cluburi dintr-un campus universitar din Bucureşti, şi de asemenea li s-a refuzat accesul în mai multe cluburi de noapte, cu scuza că nu aveau “legitimaţie de membru”, în timp ce colegii lor de alte etnii au putut să intre fără să li se ceară vreun document. Organizaţia Romani CRISS a anunţat că a înaintat o plângere cu privire la respectivele cazuri la Avocatul Poporului. Până la data de 21 iunie 2001, organizaţia nu a primit nici un răspuns la reclamaţia făcută. 

În mod similar, în data de 26 ianuarie, 2001, şi din nou, în 2 februarie, 2001, angajaţii unui local numit "Angely" din Piteşti, judeţul Argeş, nu au permis accesul romilor în local. În timpul acestui incident, proprietarul a fost înregistrat pe bandă video, declarând că restaurantul nu-i serveşte pe “ţigani”. În 6 februarie, 2001, dl. Cristinel Feraru, dl. Mădălin Morteanu şi dl. Virgil Petriu – trei dintre cei patru romi care în data de 2 februarie nu au avut acces în local au înaintat o plângere la Curtea Supremă în data de 6 februarie 2001. La vremea când acest raport a fost dat la tipar, cazul era încă nerezolvat.

Necesitatea prezentării anumitor documente este un pretext răspândit pentru interzicerea accesului romilor în baruri şi restaurante. În 1998, spre exemplu, în Cluj-Napoca, în nord-vestul României, oamenii de pază dintr-un club disco nu au permis accesul unui grup de romi veniţi din alte părţi ale ţării să ia parte la un seminar în Cluj-Napoca. Mai întâi romilor li s-a cerut de către bodyguarzi să prezinte legitimaţiile de student, şi când aceştia le-au arătat, li s-a spus că nu erau valabile, deoarece, pentru ca să intre în discotecă, “trebuiau să fie studenţi în Cluj-Napoca.” Mai târziu, grupul a asistat la intrarea unui grup de persoane de alte etnii fără ca acestora să li se ceară vreun document.

În iunie 1999 în Brăila, în estul României, unui grup de patru tineri romi i s-a cerut să părăsească un club disco pe motiv că cele două fete erau îmbrăcate în costume tradiţionale. Conform rapoartelor, după ce una din chelneriţe le-a spus romilor că ar trebui să plece, menţionând “costumaţia indecentă”, proprietarul clubului s-a apropiat şi acesta de ei, spunând că romii nu au voie în discotecă, după care grupul a plecat. 

8.	Romii în cadrul sistemului de învăţământ din România

Începând cu 1992, Ministerul Educaţiei din România a luat o serie de măsuri în privinţa romilor şi a educaţiei acestora, inclusiv discriminarea pozitivă pentru a asigura intrarea romilor la universitate; numirea inspectorilor la nivel judeţean pentru a monitoriza educaţia romilor, specializarea profesorilor de limba romani, dezvoltarea unui plan de învăţământ pentru limba romani predată în şcoli; organizarea de tabere de vară pentru copiii; şi oferirea de cursuri suplimentare de alfabetizare pentru romi. La universitatea din Bucureşti s-a înfiinţat o catedră pentru studiul limbii şi literaturii romani. Studiile realizate de CEDR indică faptul că, în ciuda acestor eforturi, majoritatea copiilor romi din România rămân în mod semnificativ în urmă în ceea ce priveşte capacitatea lor de a-şi cere dreptul la o educaţie folositoare şi de substanţă. În România, deşi conform legii, dreptul la educaţie este garantat, în practică educaţia poate fi inaccesibilă copiilor romi. Copiii romi din România sunt adesea excluşi din şcoli. Unde copiii romi sunt totuşi la şcoală, adesea fac parte din clase sau şcoli segregate rasial. În unele cazuri, aceştia sunt segregaţi în şcoli pentru copii handicapaţi mintal. Acolo unde copiii romi urmează şcoli normale, cazurile de abuzuri fizice şi tratament umilitor atât din partea personalului şcolii, cât şi din partea copiilor de alte etnii sunt destul de frecvente. 

8.1.	Excluderea din şcoală

Legea românească a învăţământului recunoaşte “drepturi egale de acces la toate nivelurile şi formele de învăţământ pentru toţi cetăţenii.” Studiile realizate de CEDR în România au scos la iveală faptul că acolo unde este vorba despre copii romi, acest drept este adesea încălcat. Prejudecăţile rasiale, obstacolele birocratice şi sărăcia împiedică efectiv accesul la învăţământ pentru mulţi copii romi. 

Spre exemplu, lipsa actelor de identitate a fost folosită drept pretext pentru a nu da dreptul copiilor romi să urmeze o şcoală. În Timişoara, lângă graniţa de vest a României, părinţii romi care doreau să-şi înscrie copiii la o şcoală din localitate, au descoperit că acest lucru era imposibil deoarece copiii lor nu aveau certificate de naştere eliberate în România. La începutul anilor ’90, un mare număr de familii de romi din Timişoara au plecat în Germania şi au fost forţaţi să se întoarcă în România ca urmare a unei înţelegeri de repatriere semnate între guvernele român şi german, în septembrie 1992. Un caz ilustrativ pentru obstacolele întâlnite de acest grup particular de copii romi este cel al Claudiei Tranca, născută în Leipzig, Germania, în 1992, şi care mai târziu s-a mutat cu familia în România, într-o suburbie a Bucureştiului, în Voluntari. În 1999, autorităţile locale au refuzat să-i permită Claudiei să intre în sistemul şcolar românesc, cu scuza că certificatul ei de naştere trebuie mai întâi tradus din limba germană în limba română. Chiar mai mult, autorităţile le-au cerut părinţilor Claudiei să renunţe la cetăţenia germană a acesteia pentru a o putea înscrie la şcoală. Mai târziu, autorităţile i-au pretins Claudiei să aibă certificat de naştere românesc pentru a-i dovedi cetăţenia română. De fapt, conform legislaţiei româneşti, copiii primesc automat cetăţenia părinţilor. Ca urmare a intervenţiei Comisiei de securitate şi cooperare în Europa a departamentului de Stat al Statelor Unite, Claudia Tranca a fost în cele din urmă primită la şcoala în toamna anului 1999. Cu toate acestea, majoritatea copiilor de romi din România nu au posibilitatea de a fi ajutaţi de guvernul Statelor Unite pentru a li se oferi accesul la sistemul de învăţământ. 
 
O altă problemă legată de accesul în şcoli pentru copiii romi care au fost forţaţi să se întoarcă din Germania după înţelegerea de repatriere din 1992 porneşte de la faptul că autorităţile din învăţământ adesea refuză să le recunoască şcolarizarea în străinătate. Prin urmare, multor copii romi li s-a refuzat accesul la şcoală pe motiv că trecuseră de vârsta şcolarizării. Conform Înalt Comisarului cu problemele minorităţilor ”deşi acest lucru nu ar fi trebuit să le împiedice înscrierea la şcoală, multora, după cum îşi amintesc părinţii, li s-a refuzat dreptul de a fi înscrişi pe motiv că erau “prea mari”. " 

Studiile efectuate de CEDR în România au dovedit că mulţi copii romi care nu au reuşit să înceapă şcoala la vârsta normală, sau au întrerupt-o se confruntă cu serioase obstacole în a se înscrie, în pofida prevederilor din legislaţia românească privitoare la educaţia celor care au depăşit vârsta legală pentru începerea şcolii. Într-un caz, cercetătorii de la CEDR au descoperit faptul că autorităţile din şcoli au aplicat aparent o gamă de motive pentru a exclude copiii şi tinerii romi de la şcoală, în satul Pintic, judeţul Bistriţa-Năsăud. Un grup de 25 de romi din satul Pintic, cu vârsta între 10-25 de ani, care erau analfabeţi sau semi-analfabeţi, au dorit să înveţe să scrie şi să citească. Ministerul Educaţiei se pare că a respins cererea organizaţiei internaţionale neguvernamentale Médecins Sans Frontières de a crea o clasă de alfabetizare. În luarea deciziei, Ministerul a făcut referire la Articolul 6 al Legii educaţiei, conform căruia, după vârsta de 16 ani şcolarizarea nu mai este obligatorie. Aparent Ministerul Educaţiei a recomandat înscrierea la şcoală a copiilor romi sub 16 la şcolile normale. În acest caz, Médecins Sans Frontières a încercat să-i înscrie în clasa I a unei şcoli normale pe ceilalţi 20 de copii romi rămaşi. În acest scop, şcoala locală a trebuit să formeze o a doua clasă întâi pentru a îndeplini criteriile referitoare la numărul de elevi dintr-o clasă. Dar formarea unei noi clase necesita alocarea de noi fonduri şi spatii suplimentare. Dl. Patrick de Briey de la Médecins Sans Frontières a declarat CEDR: “Directorul şcolii, directorii adjuncţi şi inspectoratul judeţean au fost reticenţi în aprobarea formării acestei noi clase. Aceştia trăiau cu prejudecata că dacă aceşti copii nu au mers la şcoală când ar fi trebuit s-o facă, acum la vârsta asta existau mai puţine şanse ca să facă acest lucru.” În cele din urmă, Ministerul Educaţiei a refuzat să aprobe formarea unei noi clase, motivând că, în conformitate cu legea educaţiei, Articolul 20(4), Ministerul avea obligaţia legală de a asigura formarea de clase doar pentru persoanele care nu au absolvit primele patru clase de învăţământ obligatoriu şi care încă nu au împlinit 14 ani. Doar nouă copii din acest grup special îndeplineau această condiţie. Acest număr, oricum, nu era suficient pentru a forma o clasă separată, pentru care numărul minim de elevi trebuie să fie de 10, conform legii educaţiei, Articolul 158(1). Ca urmare, 25 de romi din satul Pintic au rămas în afara sistemului educaţional. Părinţii din cartierul Zăbrăuţi , în Bucureşti, au declarat CEDR în februarie 2001 faptul că, doar de patru ani încoace, copiii lor au început să aibă acces la şcoala locală. Li se refuzase înscrierea până în momentul în care a intervenit un membru al Parlamentului României. 

În multe cazuri, indiferenţa autorităţilor şcolare vizavi de educaţia copiilor romi şi reticenţa de a le asigura accesul în şcoli are ca rezultat excluderea copiilor romi din sistemul educaţional. Spre exemplu, pentru comunitatea de romii din Pata-Rât, situată la marginea oraşului Cluj-Napoca, şcoala a fost practic inaccesibilă. Dl. Alexandru Ciorbă, un membru în vârstă al comunităţii, a declarat CEDR că ei doriseră să-şi trimită copiii la şcoală, dar nu au ştiut unde să-i trimită, deoarece în zona lor nu exista o şcoală. Prin urmare, până în anul 1995, copiii din comunitatea de romi din Pata-Rât, numărând la acea vreme 132 în total, nu mergeau la şcoală. Cu ajutorul organizaţiei Médecins Sans Frontières, în vara anului 1994, 20 de copii din comunitate au fost trimişi la o şcoală de vară la Şcoala generală nr. 12 din Cluj-Napoca, pentru a fi pregătiţi să intre în clasa I de şcoală normală începând cu luna septembrie 1994. Un reprezentant al Médecins Sans Frontières a declarat CEDR ca eforturile organizaţiei pentru integrarea copiilor romi în şcoală s-au lovit de rezistenţa şcolii şi a autorităţilor locale. Directorul Şcolii Generale nr. 12 iniţial a refuzat să înscrie copiii, aparent pe motiv că nu îndeplineau normele de igienă ale şcolii şi că dacă le-ar fi permis să intre în şcoală, “i-ar pune pe ceilalţi copii în pericol.” Acesta a cerut organizaţiei Médecins Sans Frontières să supravegheze examenele medicale ale copiilor ce doreau să fie primiţi la şcoală. Se pare că autorităţile şcolare au prelungit luarea unei decizii în legătură cu înscrierea la şcoală a copiilor romi până când a fost prea târziu pentru înscrierea acestora. Ca urmare, copiii romi au mai pierdut un an şcolar. În numeroase situaţii similare, copiii romi au pierdut ani de şcolarizare, acest lucru afectând pentru totdeauna viaţa lor din şcoală şi de după aceea.

Cercetări recente pe teren realizate de CEDR indică faptul că, din martie 1999, de când există inspectorii numiţi de Ministerul Educaţiei responsabili cu supravegherea accesului romilor la educaţie se poate vorbi de un impact pozitiv în depăşirea problemei excluderii romilor din şcoli. Gravitatea problemei, ca de altfel şi moştenirea unei atât de îndelungate excluderi, recomandă întărirea unor asemenea practici de supraveghere, şi alocarea de resurse semnificative birourilor guvernamentale şi organizaţiilor neguvernamentale care activează în acest domeniu. 

8.2.	Segregarea rasială a copiilor romi în şcolile româneşti

Mulţi dintre copiii romi care totuşi reuşesc să intre în sistemul educaţional, sunt educaţi în şcoli sau clase segregate, izolaţi de copiii de alte etnii şi în general de întregul sistem educaţional românesc. Ca urmare, aceştia suferă de răul segregării rasiale şi li se refuză dreptul la o educaţie de substanţă. 

Există acuzaţii supărătoare la adresa autorităţilor care au segregat copiii romi în clase separate în şcolile normale doar pe motiv de origine etnică. Acest fapt se poate întâmpla ca urmare a prejudecăţilor împotriva romilor inculcate de către autorităţi părinţilor de alte etnii. CEDR a luat cunoştinţă de cazuri în care protestele aduse de părinţii de alte etnii şi refuzul lor de a-şi lăsa copiii să înveţe în aceleaşi clase cu copiii romi au avut ecou la autorităţile şcolilor. Activistă şi profesoară de origine roma, d-na Letiţia Mark a declarat CEDR faptul că exemple de acest gen de segregare s-au întâlnit în ultimii ani în şcoli din Bucureşti, Oreşti şi Vălenii Lăpuşului din judeţul Maramureş. Conform rapoartelor, înscrierea la şcoală a copiilor romi din comunitatea din Pata-Rât, judeţul Cluj, la şcoala generală nr. 12 din Cluj-Napoca pentru anul şcolar 1995/1996 a provocat proteste din partea părinţilor de alte etnii. Profesorii din şcoală au declarat CEDR că părinţii "s-au enervat şi în timpul unei şedinţe au afirmat că ei refuză să-şi lase copiii să înveţe împreună cu copiii de ţigani”. În urma acestor evenimente, directorul şcolii a decis să-i plaseze pe copiii romi într-o clasă separată. Se pare că directorul şcolii a dorit să-i mute pe copii într-o cu totul altă şcoală, dar din motive financiare, acest lucru nu s-a putut realiza.  În mod similar d-na Vasile Amica, o mamă de origine roma din Bucureşti, a declarat CEDR faptul că copiii ei nu învăţau în aceeaşi clasă cu copiii de români: "Există o clasă pentru români şi una pentru romi."

Acuzaţii similare au fost aduse şi cu privire la grădiniţe. Spre exemplu, în Mangalia, conform declaraţiilor unor activişti locali, părinţii copiilor de alte etnii au exercitat, se pare, presiuni asupra autorităţilor dintr-o grădiniţă şi au ameninţat că îşi vor transfera copiii la o altă grădiniţă dacă copiii romi vor fi acceptaţi în respectiva instituţie. Aceste evenimente au condus la formarea unor facilităţi separate pentru copiii romi. 

În unele cazuri, segregarea copiilor romi a luat forma plasării discriminatorii a romilor în şcoli pentru copii cu handicap sau cu nevoi educaţionale speciale. Statisticile naţionale referitoare la numărul copiilor de romi în astfel de şcoli nu sunt oferite publicului. Cu toate acestea, acolo unde s-a putut stabili cu aproximaţie numărul acestora, se estimează că este destul de mare pentru a constitui un motiv de îngrijorare. În Cluj-Napoca, şcoala pentru handicapaţii mintal deserveşte aproximativ 200 de copii, şi conform surselor locale, mai mult de 70% dintre aceştia sunt romi. 

Autorităţile şcolare locale dispun în întregime de înscrierea copiilor în şcoli iar prejudecăţile împotriva romilor joacă un rol important în luarea unei decizii referitoare la plasarea într-o şcoală specială. Conform unei declaraţii făcute CEDR, în cazul în care un copil rom rămâne în urmă la învăţătură, este foarte probabil ca acesta să fie etichetat ca deficient mintal. Prin lege, copiii pot fi trimişi la o şcoală ajutătoare doar cu acordul părinţilor. Cu toate acestea, ajutoarele materiale acordate părinţilor sau susţinătorului legal atrag mulţi părinţi romi săraci, determinându-i să accepte să-şi plaseze copiii în şcoli ajutătoare. Pentru multe familii de romi, confruntate cu o sărăcie cruntă, trimiterea copiilor la o şcoală unde li se oferă mese gratuite, alimente şi haine, reprezintă un mod de a le oferi cel puţin copiilor lor o modalitate de subzistenţă.

O altă practică ce contribuie la segregarea rasială a copiilor romi în sistemul de învăţământ românesc este plasarea în clase speciale separate în cadrul şcolilor normale. Legea românească a educaţiei stipulează formarea de clase speciale pentru copiii cu dificultăţi de învăţare. Studiile realizate de CEDR sugerează că acolo unde aceste clase există, sunt predominant formate din copii romi. CEDR s-a documentat asupra mai multor cazuri în care autorităţile şcolare au recurs la plasare copiilor de romi în clase speciale, în ciuda faptului că aceştia nu prezentau nici un handicap. Directorul Şcolii generale nr. 12 din Cluj-Napoca a declarat CEDR că clasele speciale erau formate datorită "nevoilor speciale ale copiilor romi, care provin dintr-un mediu el însuşi handicapat din punct de vedere social.” Conform aceluiaşi director de şcoală, copiii romi sunt plasaţi în aceste clase pe motivul că provin dintr-un "mediu defavorizat" şi pentru că "comportamentul lor nu corespunde cu al celorlalţi copii." Conform unui psiholog şcolar, copiii romi au fost plasaţi în aceste şcoli nu pentru că erau handicapaţi, ci pentru că "aveau tulburări comportamentale datorate vieţii lor de familie," sau pentru că "profesorii nu ştiau ce să facă cu ei."  

În vreme ce plasarea copiilor romi în programe educaţionale speciale se poate întâmpla cu destulă uşurinţă, reintegrarea din clase speciale sau şcoli ajutătoare înapoi în şcolile normale este cu mult îngreunată de obstacole birocratice şi adesea, în practică, nu este posibilă. O comisie de expertiză are sarcina să hotărască dacă transferul este posibil. Cu toate acestea, conflicte de interese adesea îngreunează capacitatea comisiei de a lua o hotărâre judicioasă. Spre exemplu, adesea se întâmplă ca membrii comisiei să facă parte din administraţia şcolilor speciale şi să dorească menţinerea unui număr constant de elevi în şcolile lor.  În cazul claselor speciale, directorul şcolii care găzduieşte clasa respectivă are o mare putere de decizie în privinţa faptului dacă elevul va rămâne în clasa specială sau va fi integrat într-o clasă normală, şi mulţi dintre directori se opun educaţiei mixte. Un director de şcoală a declarat CEDR următoarele: "Copiii de romi aparţinând claselor speciale din această şcoală sunt mai mari decât media de vârstă obişnuită şi nu pot fi puşi într-o clasă normală. De asemenea, nivelul lor cultural este aşa de scăzut şi sunt atât de săraci, încât nu pot satisface cerinţele impuse de o clasă normală.” 

Organizaţiile neguvernamentale ce activează în domeniul educaţiei romilor au început de curând să raporteze existenţa unui nou pretext pentru segregarea copiilor romi din România. Autorităţile şcolare profită abuziv de prevederile programului Ministerului Educaţiei referitor la educaţia în limba minorităţilor, formând clase de "limba romani" pentru elevii romi, dar unde de fapt nu se predă nici o limbă romani. D-na Delia Grigore, de la organizaţia neguvernamentală Aven Amentza, cu sediul în Bucureşti, a declarat CEDR: "Unii directori de şcoală, în încercarea de a pune predarea limbii romani într-o lumină proastă, au aplicat în practică [predarea limbii romani] într-un mod care a condus la segregarea romilor în clase separate, uneori chiar fără ca limba romani să fie predată în aceste clase. Lipsa limbii romani este în general justificată cu scuza că nu s-a putut găsi un profesor." 

Însă, mult mai frecvent, şcolile segregate pentru romi, sunt, de fapt rezultatul segregării rezidenţiale, prin separarea aşezămintelor de romi care pot fi vechi de sute de ani. Studiile pe teren realizate de CEDR au scos la iveală faptul că pe toată întinderea României, copiii romi care trăiesc în ghetouri de romi, urmează alte şcoli decât copiii de alte etnii de aceeaşi vârstă, şi asta într-o situaţie de izolare, subliniată şi de separarea geografică de societatea românească obişnuită. Această formă de segregare este atât de întâlnită, încât aproape că pare invizibilă pentru locuitorii României, atât romi, cât şi de alte etnii şi chiar şi pentru vizitatorii străini, ca şi cum ar fi vorba de o trăsătură a peisajului. 

Toate şcolile situate în cartiere de romi, vizitate de CEDR erau vizibil inferioare în ceea ce priveşte standardele materiale comparativ cu Şcolile situate în zone în care nu locuiesc romi. De asemenea, procesul de învăţare din aceste şcoli este la un nivel scăzut. Profesor şi activist roma, d-na Letiţia Mark a declarat CEDR: "Cu foarte puţine excepţii, şcolile din cartierele de romi sunt într-o stare foarte proastă. Profesorii sunt foarte puţin motivaţi. Materialele didactice nu sunt adecvate şi adesea profesorii nu sunt interesaţi de elevii lor." Un băiat intervievat de organizaţia Salvaţi copiii, România a declarat că absolvise şase clase şi cu toate acestea nu ştia să citească sau să scrie; acesta studiase într-o şcoală frecventată doar de copii romi. În mod similar, în satul Ocolna, cu toată populaţia de origine roma, în mai 2000, CEDR a întâlnit copii romi ce frecventau şcoala primară, dar care nu-şi cunoşteau nici vârsta; copii de 12 ani care nu puteau să-şi scrie numele; şi de asemenea tineri din generaţiile anterioare, absolvenţi ai şcolii primare din localitate, care nu ştiau nici să scrie, nici să citească.

8.3.	Abuzurile pe considerente rasiale asupra copiilor romi în şcolile româneşti

Acolo unde copiii romi au depăşit obstacolele în calea înscrierii lor la o şcoală cu elevi predominant de alte etnii şi sunt educaţi într-un mediu nesegregat, adesea aceştia s-au confruntat atât cu tratamentul discriminatoriu exercitat de profesori cât şi cu abuzurile elevilor de alte etnii. În mod ocazional, acest tratament a fost însoţit de abuzuri fizice din partea profesorilor de alte etnii, inclusiv prin folosirea pedepselor corporale pentru încălcări minore de disciplină şcolară, cum ar fi vorbitul în timpul orei. 

În satul Bonţida, lângă Cluj-Napoca, în ianuarie 1998, spre exemplu, un director de şcoală a tras-o de urechi pe o elevă atât de tare încât aceasta a început să sângereze şi a trebuit să meargă la cabinetul medical. După ce mama fetei a obţinut un certificat medical pentru leziunea provocată, fiul directorului, şi el profesor în şcoală a hărţuit familia ca să nu depună plângere împotriva directorului. D-na Carmen Cazacu, un asistent social stagiar de la şcoala generală nr. 31 din Bucureşti a declarat de asemenea CEDR faptul că unii profesori încercau să-i umilească pe elevii romi în faţa clasei. În ianuarie 2001, d-na Cazacu a intrat într-o clasă pentru a-i informa pe elevi că va ţine o oră de limba romani în ziua următoare, pentru aceia care doreau să participe. Profesorul de la clasă a replicat, întrebându-i pe elevi: “Deci, care-i ţigan de aici?” şi i-a încurajat pe elevi să-i arate cu degetul pe elevii romi. 

Copiii romi ce frecventează şcoli predominant cu elevi de alte etnii sunt adesea expuşi la abuzuri verbale din partea copiilor de alte etnii, abuzuri care nu sunt corectate de profesori sau personalul din şcoală; copiii romi sunt numiţi "ţigani" şi sunt acuzaţi de colegii lor că ar fi murdari şi că au păduchi şi boli. "[Colegii mei] au spus că sunt ţigancă şi că nu aveam ce să caut acolo," a spus CEDR o fetiţă de 13 ani din Alexandria. Într-o înregistrare video realizată de Salvaţi copiii, România, copiii romi intervievaţi povesteau despre abuzurile, atât verbale cât şi fizice din partea profesorilor lor de la şcoala din sat; alţii au declarat că copiii de etnie maghiară cu care merg împreună la şcoală i-au tratat rău şi i-au făcut "ţigani". Astfel de abuzuri au un impact profund asupra copiilor şi poate fi regăsit într-o negare a identităţii. Unul dintre copiii intervievaţi de Salvaţi copiii, România au insistat că deşi părinţii lui erau romi, el era român, pentru că nu dorea să fie rom. 

Chiar şi în învăţământul superior, romii se confruntă cu un tratament discriminatoriu şi umilitor. Daniel Vasile, un avocat de succes, care este de origine roma, a declarat CEDR, că prima oară când şi-a dat examenul de intrare în barou, unde viitorii avocaţi sunt examinaţi oral de o comisie, a fost respins fără nici o explicaţie. La a doua încercare în anul următor a reuşit şi de atunci are mare succes, la ora actuală lucrând pentru unul dintre cei mai respectaţi avocaţi. Acest domn, un fost senator român, a fost surprins de faptul că dl. Vasile şi-a picat primul examen, şi aparent în urma unor investigaţii discrete a descoperit că unul dintre avocaţii din comisia de examen a obiectat pe faţă la candidatura d-lui Vasile, deoarece era rom, şi că acesta a fost motivul pentru care a fost respins. 

8.4.	Neglijarea copiilor romi de către cadrele didactice

Profesorii adesea îi neglijează pe copiii romi din clasele lor. Copiii romi intervievaţi de CEDR au pretins că profesorii lor nu îi provoacă niciodată la răspuns şi ignoră dorinţa lor de a răspunde la întrebările adresate clasei. "Eu nu-l interesez pe profesorul meu” a declarat CEDR un elev rom de 11 ani din Bucureşti.  Se pare că profesorii adesea îi aşează pe elevii romi în locurile din spatele clasei. Unii profesori intervievaţi de CEDR au declarat că elevii de alte etnii sunt "mai dezvoltaţi din punct de vedere mental, cel puţin pentru că au urmat grădiniţa", şi sunt mai uşor de ţinut în frâu, pentru că "stau în banca lor, tac din gură şi învaţă", în timp ce "ţiganii nu au simţul politeţii şi nu au un comportament similar cu ce al copiilor de alte etnii." Coordonatorul de programe Miralena Mamina, de la organizaţia Salvaţi copiii, România a declarat CEDR: "Există profesori cărora nu le place să aibă copii romi în clasele lor şi îi pun în spatele clasei şi nu le acordă nici un fel de atenţie." În diverse părţi ale României, copiii romi din comunităţi vorbitoare de limba romani au mărturisit că au avut probleme în a urma educaţia în limba română, şi în multe cazuri, profesorii lor de alte etnii nu i-au ajutat şi nici nu le-au acordat timpul necesar elevilor cu astfel de probleme. Părinţii romi s-au plâns că profesorii nu-şi îndeplineau sarcinile cu suficientă implicare: “Aici profesorii predau 5 minute şi pe urmă beau cafea,” a declarat un părinte rom.

8.5.	Eşecul în a combate eficient absenţele nemotivate de la şcoală şi abandonul şcolar 

Cu toate că învăţământul în România este obligatoriu pentru primii 8 ani (şcoala primară şi gimnazială), numărul de copii romi care abandonează şcoala destul de devreme este alarmant de mare. Conform spuselor profesorului Gheorghe Sarău, expert în educaţia romilor, angajat al Ministerului Educaţiei, în jur de 65% dintre copiii romi abandonează şcoala în clasa a 3-a sau a 4-a a ciclului primar. De asemenea, profesorul Sarău a adăugat că doar în jur de 20% dintre acei copii romi care termină ciclul primar continuă cu cel gimnazial sau liceal. Există o discrepanţă foarte pronunţată între nivelul de prezenţă a copiilor romi în şcolile primare şi licee comparativ cu nivelul mediu din România. 

Spre exemplu, conform unui studiu sponsorizat de guvern, aproximativ 40 din copiii romi sub 8 ani nu primiseră nici un fel de educaţie, iar din numărul total de copii cu vârsta cuprinsă între 7 şi 10 ani, doar jumătate au frecventat şcoala în mod regulat. Mai mult, doar 4.5% dintre adulţii romi au absolvit o şcoală sau o facultate. Unul dintre factorii ce stau la baza ratei ridicate de abandon şcolar în rândul copiilor romi, şi în general pentru performanţa şcolară scăzută este acela că cel mai adesea încep şcoala fără cunoştinţele necesare de limba română. Lipsa de programe adecvate care să vină în ajutorul copiilor romi în vederea adaptării acestora la un nou mediu lingvistic, ca de altfel şi prejudecăţile rasiste din partea acelor profesori care le etichetează problemele de natură lingvistică ca fiind "deficienţe mintale" conduc la rămânerea copiilor în urmă faţă de colegii lor de alte etnii şi în cele din urmă la retragerea lor din sistemul educaţional. Sărăcia extremă a unor familii de romi este un obstacol suplimentar în calea înscrierii la şcoală şi mai apoi continuării frecventării şcolii de către copiii romi. O nemulţumire constantă a părinţilor romi este aceea că nu-şi pot permite să le cumpere copiilor haine, manuale sau caiete, fapt ce afectează în mod direct succesul şcolar al copilului 

8.6.	Rezumat: prejudecăţile rasiale în acţiune

Multe persoane care activează în organizaţii neguvernamentale şi care abordează problema romilor şi a şcolarizării lor afirmă că un motiv cheie pentru eşecul romilor în sistemul educaţional este nefrecventarea grădiniţei; grădiniţa nu este gratuită în România şi pentru mulţi romi săraci, aceasta a devenit un lux pe care nu şi-l pot permite. În această privinţă a educaţiei romilor, ca de altfel şi în multe altele, abordarea experţilor educaţionali este de a lua în considerare sărăcia şi problemele sociale. Poziţia CEDR este următoarea: atâta vreme cât aceste aspecte reprezintă fără îndoială factori esenţiali ce împiedică realizarea efectivă a dreptului la educaţie a romilor din România, atenţia exclusivă acordată sărăciei, în detrimentul analizei foarte atente a rolului rasismului nu este potrivită în abordarea problemelor complexe cu care se confruntă romii în sistemul educaţional românesc. Un mediu ostil la şcoală, unde tratamentul rasist aplicat romilor, dublat de neglijarea istoriei şi culturii romani contribuie şi mai mult la sporirea dificultăţilor cu care se confruntă la şcoală. În vreme ce pe parcursul studiilor efectuate de CEDR s-a auzit destul de frecvent din partea reprezentanţilor guvernului şi profesorilor că copiii romi nu frecventează şcoala pentru că "nu există sprijin în familie pentru educaţia lor", părinţii romi au reafirmat faptul că erau conştienţi de nevoia asigurării unei educaţii de calitate pentru copiii lor. Aceştia au scos în evidenţă existenţa unor bariere reale şi semnificative în calea unei educaţii adecvate a copiilor lor. 

9.	"Strategia Guvernului României pentru ameliorarea situaţiei romilor" 

"Strategia Guvernului României pentru ameliorarea situaţiei romilor" a fost publicată în 25 aprilie 2001, de Ministerul informaţiei publice. Strategia a fost mai întâi pregătită de Biroul naţional cu problemele romilor, în cadrul Departamentului pentru minorităţile naţionale, şi mai apoi de nou formatul Departament de relaţii interetnice al Ministerului Informaţiei Publice. Un "Comitet comun pentru implementare şi monitorizare" este însărcinat cu "organizarea, planificarea, coordonarea şi controlul" activităţilor delimitate în Strategie. Comitetul va fi format din:

•	Preşedinte, Secretarul de Stat cu relaţiile interetnice 
•	Membri: secretari de stat, personalităţi de conducere de origine roma 
•	Secretar executiv, Subsecretarul de Stat cu problemele romilor

Biroul naţional cu problemele romilor este descris ca fiind "organul executiv" al Comitetului comun pentru implementare şi monitorizare". În plus, şi pe lângă acest comitet comun, se vizează formarea unor "comisii interministeriale pentru romi" pentru a coordona rolul jucat de diverse ministere în cadrul programului. Structura organizaţională se extinde şi la nivel local, odată cu înfiinţarea în cadrul Strategiei a "Birourilor judeţene pentru romi" şi cu numirea de "Experţi locali în problemele romilor" sub controlul primăriilor. 

Documentul este unul ambiţios în obiectivele generale pe care le urmăreşte, inclusiv un angajament de a asigura condiţiile necesare pentru ca romii să se bucure de şanse egale în obţinerea unui nivel de viaţă decent, ca şi în prevenirea discriminării romilor la nivel instituţional sau de către societate. Strategia este de asemenea destul de cuprinzătoare în ceea ce priveşte domeniile de acţiune pe care şi le propune, cu toate că există un accent pus pe condiţia socială şi situaţia economică a romilor. Strategia include de asemenea ca şi "domenii" de acţiune "dezvoltarea comunităţii şi a administraţiei", "problema locuinţelor", "asistenţa socială", asistenţa medicală", "economia", "justiţia şi ordinea publică", "protecţia copilului", "educaţia", "cultura şi cultele religioase”, şi "comunicarea şi participarea civică"; sunt prezentate obiective detaliate la fiecare din aceste capitole, ca de altfel şi un plan de acţiune, inclusiv întinderea în timp a fiecărui domeniu şi informaţii referitoare la organismele responsabile pentru îndeplinirea fiecăreia dintre acţiunile specificate. Termenul general de realizare a Strategiei este de 10 ani (2001-2010), cu un plan de acţiune pe termen mediu eşalonat pe 4 ani. 

Există un număr de aspecte pozitive ale strategiei. Se pare că a existat un efort real pentru consultarea cu liderii romani şi cu organizaţii neguvernamentale pentru identificarea celor mai grave probleme cu care se confruntă romii din România; spre exemplu se recunoaşte faptul că lipsa apartenenţei la statul român este o problemă pentru mulţi romi, şi Guvernul României însărcinează Ministerul Afacerilor Externe, Ministerul de Justiţie şi de Interne să coopereze pentru formularea unui plan pentru ca până la sfârşitul anului 2001 să se rezolve această problemă. Un alt aspect pozitiv al programului este recunoaşterea din partea autorilor a faptului că sunt necesare schimbări la toate nivelurile societăţii dacă se doreşte ca Strategia să poată avea succes. De aici, în vreme ce "cetăţenii români de origine roma" reprezintă unul dintre grupurile ţintă ale programului, Strategia a identificat încă alte cinci grupuri pe care le vizează planul: "liderii politici", "cadre de conducere din administraţia publică locală şi centrală", "funcţionari publici", "reprezentanţi mass-media" şi "reprezentanţi ai opiniei publice". Se poate demonstra de aici că recunoaşterea faptului că situaţia romilor din România este o problemă care se regăseşte la nivelul întregii societăţi este inerentă. Într-adevăr, unul dintre obiectivele generale expuse în plan este acela de a "înlătura stereotipurile, prejudecăţile şi practicile […] funcţionarilor publici.” 

Cu toate acestea, unele elemente ale programului dau motive de îngrijorare. În vreme ce obiectivele generale ale Strategiei sunt în cea mai mare parte a lor nobile în sentimente, există în plan o lipsă considerabilă a detaliilor. Spre exemplu, obiectivul "includerii liderilor comunităţilor de romi în procesul decizional din administraţia locală ce îi afectează pe romi", este binevenit, dar mijloacele de realizare a acestui obiectiv nu sunt enunţate. Poate Guvernul român să ducă la îndeplinire acest obiectiv într-o manieră compatibilă cu principiile democraţiei reprezentative? În strategia Guvernului României nu se specifică nici un mecanism. Pare destul de probabil, cel puţin pentru momentul actual, că această propunere, şi altele similare, vor rămâne la stadiul de ceva mai mult decât "obiective". Asumarea finanţării “cercetării multiculturale” este în mod similar atât de vagă, încât nu mai are nici un înţeles şi ridică întrebarea dacă nu cumva miza nu este pur şi simplu oferirea de granturi celor din interior.

Secţiunile programului referitoare la "Justiţia şi ordinea publică" şi "Educaţia" în special au puncte slabe. Referitor la problemele legate de justiţie, guvernul pune următoarele două sarcini în prim plan: 

1. Analizarea şi estimarea efectelor discriminatorii ale reglementărilor în vigoare şi ameliorarea sistemului legislativ actual.

2. Respectarea drepturilor fundamentale ale omului, drepturile civile politice şi sociale şi de asemenea drepturile minorităţilor etnice în conformitate cu normele internaţionale şi cu obligaţiile asumate de România. 

Ceea ce reiese din această formulare este imaginea unui stat pasiv, care percepe discriminarea ca fiind datorată efectelor legislaţiei, refractar la a acţiona în vederea abordării acţiunilor discriminatorii, mulţumit doar să "respecte" drepturile omului fără a acţiona în vederea garantării respectării drepturilor omului de către toată lumea. Alte măsuri implicit nu fac decât să reia convingerea generalizată că este vina romilor pentru situaţia nesatisfăcătoare a respectării drepturilor omului în România: "7. Iniţierea programelor de educaţie legislativă şi de prevenire a delincvenţei împreună cu membrii comunităţilor de romi."

Prevederile referitoare la educaţie au lipsuri majore. În primul rând, niciunde nu există recunoaşterea din partea guvernului a segregării rasiale în sistemul educaţional românesc, şi prin urmare nu se propune nici o măsură pentru desegregarea şcolilor sau a sistemului educaţional. În al doilea rând, deşi măsurile 88 şi 95 privesc proiecte ale ONG-urilor în vederea specializării profesorilor romi în limba romani şi "prezentarea de măsuri pentru a introduce, la alegere, ore de limbă şi istorie romani în instituţiile de învăţământ" şi respectiv, angajamentul de a introduce educaţia în limba romani într-o manieră completă în şcolile româneşti, lipseşte cu desăvârşire. Este deplorabil faptul că nu se face nici un fel de referire la educaţia în limba romani în textul principal al Strategiei, dând în acest fel naştere la suspiciunea cum că Guvernul consideră promovarea educaţiei în limba romani în şcoli ca pe o prioritate scăzută. 

Foarte multe din acţiunile propuse se referă de fapt la "elaborarea", "conceperea" sau "planificarea" implementării unui obiectiv. În felul acesta, Strategia nu este în realitate decât un plan care angajează Guvernul la ceva mai multă planificare în unele domenii pentru următorii patru ani. S-ar părea că declaraţia principalului arhitect al Strategiei, fostul director al Biroului pentru romi, aceea că: "procesul este mai important decât produsul" a fost de fapt sentimentul călăuzitor în pregătirea Strategiei şi a rezultat într-un program obsedat de planificare. 

În plus, un număr de angajamente enunţate ca parte a strategiei sunt nepotrivite pentru un document de politică guvernamentală. Spre exemplu, "penalizarea poliţiştilor care comit acte discriminatorii" nu este o problemă de politică guvernamentală, ci una de punere în aplicare a legii. Mai mult, unele propuneri par a avea un subtext părtinitor; spre exemplu, includerea prevenirii abandonului sau a abuzurilor asupra copiilor sugerează – de altfel nu se afirmă clar niciunde că nu ar fi aşa – că incidenţa abuzurilor asupra copiilor este mai probabilă în cazul comunităţilor romani. În mod similar, dezvoltarea unui program de planificare familială şi de contracepţie în cadrul setului de obiective de realizat referitor la asistenţa medicală sugerează o lipsă de sensibilitate în abordarea problemei femeilor romani şi a asistenţei medicale acordate acestora.  

O altă întrebare fundamentală ridicată de Strategie în forma sa prezentă este aceea a resurselor. Niciunde în textul Strategiei nu se abordează problema fondurilor. Trebuie să existe o preocupare vizavi de posibilitatea Guvernului de a asigura resursele necesare eforturilor de implementare a Strategiei. Membrii guvernului sunt în plus deosebit de conştienţi de faptul că acţiunile de sprijinire a romilor sunt extrem de nepopulare şi a cheltui bani pe romi ar fi un act de sinucidere politică. 

La puţină vreme după adoptarea sa, , "planul de acţiune" a rămas deja în urmă. Spre exemplu, al treilea termen limită expus se referă la crearea Consiliului Naţional pentru prevenirea discriminării până în data de 25 mai 2001. Acest organism nu fusese creat până la data de 27 iunie 2001. În plus, până la aceeaşi dată, postul de Secretar de Stat pentru relaţiile interetnice nu fusese ocupat, astfel încât "Comitetul comun pentru implementare şi monitorizare” – organismul însărcinat cu supravegherea şi implementarea Strategiei – nu avea un preşedinte. 

10.	Concluzie: drepturile romilor în România

Deşi România a făcut un progres în vederea respectării angajamentelor sale internaţionale – în special prin adoptarea ordonanţei privind combaterea discriminării şi a unui program guvernamental ce abordează problemele romilor – în prezent situaţia romilor din România rămâne una deplorabilă. Greutăţile care apasă asupra romilor, dar nu numai a lor, născute din secole de sclavie şi tratament inegal al romilor, punctate de episoade de persecuţie cruntă, au condus la o situaţie greu de rezolvat, în care societatea însăşi este coruptă de rasism. 

Acest raport şi-a concentrat atenţia asupra impunităţii. Victimele romani ale abuzurilor drepturilor omului sunt frecvent descrise în publicaţiile referitoare la România, inclusiv rapoarte asupra drepturilor omului. Situaţia extremă cu care se confruntă aceştia este bine documentată, patosul lor ocazional şi episoadele de disperare sunt înregistrate cu minuţiozitate, adesea la limita indecenţei. În atenţia raportului au stat în primul rând vinovaţii de discriminare: autori de abuzuri violente, ofiţeri de poliţie inactivi sau ostili, anchetatori care nu conduc nici o anchetă, procurori care nu reuşesc să urmărească în justiţie cazurile alocate, profesori apatici, cruzi sau demoralizaţi, oficialităţi locale care contribuie la segregare, şi oficialităţi guvernamentale şi legiuitori care au permis să treacă un deceniu întreg după căderea regimului Ceauşescu în care s-a dezvoltat un sentiment anti-roma intens şi au irumpt acţiuni brutale de violenţă colectivă, fără să se angajeze în mod eficient în eliminarea rasismului şi anti-ţigănismului din România. Am încercat să arătăm toleranţa de care se bucură cei care nu fac nimic pentru a-i apăra pe romi şi pentru a vedea că li se face dreptate. Ceea ce dorim să spunem este că persoanele vinovate de obstrucţionarea justiţiei, acolo unde drepturile romilor au fost încălcate, se bucură de binecuvântarea majorităţii societăţii, şi că acest adevăr se află la baza însărcinărilor majore cu care se confruntă guvernul României astăzi.

În urma evaluării respectării de către România a Convenţiei internaţionale privind eliminarea tuturor formelor de discriminare rasială (CIEDR) în timpul celei de-a 55-a sesiuni din august 1999, Comitetul pentru eliminarea discriminării rasiale (CEDR) a emis în aprilie 2001 observaţii concludente finale de natură critică referitoare la drepturile romilor, şi în special în ceea ce priveşte eşecul autorităţilor de a lupta împotriva discriminării romilor. CEDR a afirmat explicit:

Situaţia romilor este un subiect ce dă naştere la o preocupare aparte de vreme ce nu s-au remarcat ameliorări în rata şomajului şi în nivelul educaţional în mod tradiţional scăzut printre rândurile acestei minorităţi; acest fapt a contribuit la inacceptabila perpetuare a imaginii negative stereotipe a minorităţii de romi în cadrul întregii societăţi. Datorită situaţiei sale defavorizate, o preocupare specială e cauzată de absenţa măsurilor economice şi sociale de felul celor prevăzute în favoarea acestei minorităţi în Articolul 2(2) al Convenţiei, indiferent de dificila situaţia economică actuală a României. […]

Comitetul a mai notat în continuare: 

[…] numărul limitat de cazuri de discriminare rasială care au apărut în faţa organelor de justiţie. Comitetul este de opinie că lipsa unui număr mai mare de reclamaţii şi hotărâri judecătoreşti poate indica o lipsă a conştiinţei juridice în ceea ce priveşte existenţa compensaţiilor legale şi a protecţiei împotriva discriminării rasiale prevăzute de Convenţie. Comitetul sugerează statului membru să ia măsuri în vederea remedierii acestei situaţii. […] 

Măsuri de discriminare pozitivă ar trebui adoptate în favoarea populaţiei romani, în special în domeniile educaţiei şi pregătirii profesionale, în vederea, inter alia, plasării romilor pe picior de egalitate cu restul populaţiei în ceea ce priveşte exercitarea drepturilor economice, sociale şi culturale, înlăturarea prejudecăţilor împotriva romilor şi sporirea puterii de afirmare a acestor drepturi. Efortul combinat al diferitelor organisme de stat competente în această privinţă, în conjuncţie cu reprezentanţii populaţiei romani este imperios necesar. 
 
La summit-ul din Istanbul, şefii de state din OSCE au declarat: "Deplângem violenţa şi alte manifestări de rasism şi discriminare împotriva minorităţilor, inclusiv romani şi sinti. Ne angajăm să asigurăm respectarea, prin legislaţie şi politici adoptate, a drepturilor populaţiilor romani şi sinti, şi unde este nevoie, să promovăm o legislaţie anti-discriminatorie pentru îndeplinirea scopului propus.” În plus, în Carta Securităţii Europene, adoptată la acelaşi summit de la Istanbul, statele participante din OSCE au declarat: " Recunoaştem dificultăţile specifice cu care se confruntă populaţiile roma şi sinti şi nevoia de a lua măsuri efective pentru realiza egalitatea deplină de şanse, în conformitate cu angajamentele OSCE, pentru persoanele de etnie roma şi sinti. Ne vom spori eforturile pentru a veghea ca populaţiile roma şi sinti să fie capabile să joace un rol egal şi deplin şi egal în societăţile noastre, şi pentru a eradica discriminarea împotriva lor.” În documentul din 1992 de la Helsinki statele participante la CSCE “şi-au exprimat preocuparea în legătură cu manifestările recente şi flagrante de intoleranţă, discriminare, naţionalism agresiv, xenofobie, antisemitism şi rasism" şi au "reafirmat, în acest context, nevoia dezvoltării de programe adecvate care să abordeze problemele cetăţenilor aparţinând respectivelor etnii, romani sau altor grupuri tradiţional identificate ca ţigani şi a creării condiţiilor pentru ca aceştia să aibă şanse egale de a participa plenar la viaţa societăţii, şi vor lua în considerare modalităţile de cooperare în acest scop.”

La ora actuală România aspiră la statutul de membru al Uniunii Europene. Includerea în această organizaţie necesită aderarea strictă la cele mai înalte standarde de respectare a drepturilor omului, incluzând, dar nelimitându-se la drepturile stipulate în Convenţia Europeană a Drepturilor Omului. România trebuie să protejeze, în litera legii şi în practică, drepturile prevăzute de Convenţia Internaţională a Drepturilor Civile şi Politice şi trebuie să folosească toate mijloacele adecvate pentru realizarea completă, în mod progresiv, a drepturilor recunoscute de Convenţia Internaţională a Drepturilor Economice, Sociale şi Culturale, fără discriminare, acordând o grijă deosebită pentru ca nici o persoană să nu sufere de fenomenul stigmatizării datorate discriminării rasiale. 

În ianuarie 2001, România a preluat preşedinţia OSCE. În lumina antecedentelor sale în ceea ce priveşte drepturile romilor, o acţiune concretă şi hotărâtă în domeniul ameliorării situaţiei respectării drepturilor omului referitor la romii din România, ar putea transmite un mesaj pozitiv dovedind că România este angajată în începerea unei ere noi în tratamentul acordat romilor. În plus, preşedinţia OSCE oferă României şansa de a dovedi faptul că, în ciuda dificultăţilor sale economice, are intenţia fermă de a-şi asuma un rol de frunte în privinţă drepturilor romilor în regiunea OSCE. Un program anti-discriminatoriu proactiv trebuie afirmat public, stabilit minuţios atât ca şi politică, cât şi ca aplicare în practică. Următoarea perioadă va indica ce direcţie a adoptat România: o acţiune guvernamentală angajată orientată înspre remedierea situaţiei drepturilor romilor din România, sau o stare continuă de impunitate, în care încălcarea drepturilor romilor este o practică obişnuită. 

11.	 O soluţionare echitabilă: Recomandările Centrului European pentru Drepturile Romilor

Centrul European pentru Drepturile Romilor solicită guvernului României să adopte toate politicile următoare: 

1.	Să ia atitudine în mod public împotriva violenţei şi discriminării romilor, şi să condamne orice act de abuz împotiva drepturilor omului; să vegheze ca toate părţile responsabile pentru abuzurile săvârşite să fie aduse de urgenţă în fată justiţiei. 

2.	Să efectueze anchete adecvate asupra masacrelor organizate împotriva romilor între anii 1990-1993 şi să-i aducă în justiţie pe toţi cei răspunzători, inclusiv autorităţile care ar fi putut acţiona în complicitate cu mulţimile de civili.

3.	Să desfăşoare investigaţii prompte, complete şi imparţiale asupra acuzaţiilor de abuzuri ale poliţiei împotriva romilor; finalizeze anchetele penale împotriva unor membri ai poliţiei româneşti într-o perioadă de timp rezonabilă şi să-i aducă în justiţie pe toţi cei responsabili pentru încălcarea drepturilor romilor; să compenseze victimele romani ale căror bunuri au fost deteriorate sau distruse. Să înfiinţeze o comisie independentă pentru analizarea plângerilor în legătură cu purtarea abuzivă a poliţiştilor. Să organizeze cursuri de educare a poliţiştilor în ceea ce priveşte drepturile omului şi de sensibilizare a acestora ca măsură de prevenire a tratamentului rasist aplicat romilor. 

4.	Să se asigure că victimele de origine roma ale violenţei poliţiei sunt protejate în mod corespunzător împotriva maltratării sau hărţuirii ca urmare a plângerilor făcute de aceştia. 

5.	Să pună capăt folosirii arbitrare a focurilor de armă asupra romilor şi a raziilor poliţieneşti abuzive asupra cartierelor de romi. 

6.	Să pună legislaţia actuală în concordanţă cu standardele internaţionale referitoare la utilizarea forţei letale prin organele de aplicare a legii, expuse în Principiile de bază ale Naţiunilor Unite privind utilizarea forţei şi a armelor de foc de către forţele de ordine.

7.	Să garanteze accesul fiecărui deţinut la asistenţă juridică din momentul reţinerii sale şi pe parcursul actelor premergătoare. Pentru acei care nu îşi pot permite un avocat al apărării, să le ofere unul din oficiu, aşa cum se stipulează în Articolul 6(3) al Convenţiei Europene a Drepturilor Omului. 

8.	Să implementeze măsuri pentru garantarea accesului tuturor copiilor romi la o şcolarizare adecvată. 

9.	Să acţioneze fără întârziere pentru a opri segregarea rasială a copiilor romi în şcoli; să sancţioneze în mod efectiv toate cazurile de abuzuri asupra copiilor romi din partea autorităţilor şcolare şi din partea copiilor de altă etnie. 

10.	Să introducă programe atât în şcoala primară cât şi gimnazială pentru a contracara rasismul la clasă. 

11.	Să aloce resurse suficiente agenţiilor guvernamentale ce activează în vederea stopării excluderii copiilor romi de la o şcolarizare adecvată. 

12.	Să garanteze frecventarea de către copiii romi a grădiniţei pentru mărirea şanselor acestora de a se integra plenar în viaţa şcolară normală. 

13.	Să ofere copiilor romi din familii sărace serviciile necesare integrării lor într-o viaţă şcolară normală.

14.	Să iniţieze măsuri pentru garantarea obţinerii de către romi de acte de identitate şi stabilirea reşedinţei.

15.	Să aplice măsuri pozitive de asigurare a locurilor de muncă pentru romi la toate nivelurile administraţiei, forţelor de poliţie şi în sistemul judiciar. 

16.	Să lanseze programe educative pentru publicul larg în vederea reducerii atitudinilor negative răspândite împotriva romilor şi a rasismului în general. Să aloce suficiente resurse umane şi financiare Oficiului Naţional pentru Romi şi să garanteze că acesta dispune de toate cele necesare pentru a-şi îndeplini îndatoririle. 

17.	Să pună Ordonanţa privind Prevenirea şi Pedepsirea tuturor Formelor de Discriminare în acord cu cerinţele Directivei 2000/43/EC, “implementarea principiului tratamentului egal între persoane, indiferent de originea lor etnică sau rasială," adoptată de Consiliul Uniunii Europene în 29 iunie, 2000 ("Directiva Uniunii Europene asupra egalităţii între rase"), în special prin amendarea Ordonanţei pentru a oferi recunoaşterea explicită a faptului că discriminarea indirectă este ilegală, ca şi prin adoptarea unor prevederi pentru a transfera sarcina probei înspre cel cercetat în cazurile prima facie. Să garanteze ratificarea grabnică de către Parlament a Ordonanţei. 

18.	Să înfiinţeze fără întârziere Consiliul Naţional pentru prevenirea discriminării, garantând următoarele: (i) organismul să fie investit cu puterile necesare investigării efective şi sancţionării adecvate a tratamentului discriminatoriu, prin măsuri care includ dar nu se limitează la impunerea de pedepse cu amendă la adresa celor care au comis actele discriminatorii şi acordarea de despăgubiri adecvate victimelor; (ii) să fie suficient de independent şi să includă reprezentarea adecvată a tuturor grupurilor minoritare pasibile de discriminare în România, în special romii. Să aloce suficiente resurse umane şi financiare Consiliului Naţional pentru Prevenirea Discriminării şi să garanteze că acesta dispune de toate cele necesare pentru a-şi îndeplini îndatoririle.

19.	Să se asigure că Consiliul Naţional nu este, sub nici o formă, singurul organism însărcinat cu audierea şi luarea unei decizii în cazul plângerilor referitoare la acte discriminatorii, şi că Ordonanţa este pusă în aplicare prin instanţele de judecată. Să ofere îndrumări adecvate administratorilor pentru a garanta respectarea de către România a obligaţiilor sale internaţionale în combaterea tuturor formelor de discriminare rasială. Să garanteze că toate procedurile puse în aplicare sunt, în ultimă instanţă, accesibile, şi că nu sunt îngreunate de birocraţie, şi că nu solicită victimele discriminării să recurgă la instanţe multiple pentru a primi reparaţiile adecvate. 

20.	Să facă declaraţia înscrisă în Articolul 14 al Convenţiei Internaţionale privind eliminarea tuturor formelor de discriminare rasială pentru a primi comunicările din partea indivizilor sau grupurilor ce acuză încălcarea Convenţiei.

21.	Fără întârziere, să ratifice Protocolul 12 la Convenţia Europeană a Drepturilor Omului. 

12.	Bibliografie

Achim, Viorel, Ţigani în istoria României, Editura Enciclopedică, Bucureşti, 1998.
Acton, Thomas şi Gary Muddy, editori, Romani Culture and Gypsy Identity, Hatfield: University of Hertfordshire Press, 1997. 
Amnesty International, Romania: A Summary of Human Rights Concerns, martie 1998, AI INDEX: EUR 39/06/98.
Amnesty International, Romania: Annual Report 2000, Country Reports, www.web.amnesty.org/web/ar2…7625c802568f200552961
Amnesty International, Romania: Broken Commitments to Human Rights, mai 1995.
Andreescu, Gabriel, Romania. Shadow Report: October 1999, Report of the Strasbourg Ombudspersons for National Minorities, Bucureşti 1999, pe Internet la adresa: www.riga.lv/minelres/reports/romania/romania_NGO.htm
Beck, Samuel, “The Romanian Gypsy Problem”, Papers from the 4th and 5th Annual Meetings, Gypsy Lore Society, North American Chapter, 1985.
Beck, Samuel, “Tsigani-Gypsies in Socialist Romania”, Giessener Hefte für Tsiganlogie (1986), 1-4/86, 109-27.
Bureau of Democracy, Human Rights, and Labor U.S. Department of State, 1999 Country Reports on Human Rights Practices: Romania, 25 februarie 2000, disponibil la adresa e-mail: balkanhr@egroups.com 
Bureau of Democracy, Human Rights, and Labor U.S. Department of State, 1997 Country Reports on Human Rights Practices: Romania, 30 ianuarie 1998, pe Internet la adresa: www.usembassy.ro/Romania_Human_Rights_Report.htm
Centrul European pentru Drepturile Romilor, "Cases of Relevance to the International Convention on the Elimination of All Forms of Racial Discrimination in Romania, document elaborat de către Centrul European pentru Drepturile Romilor şi supus atenţiei Comitetului Naţiunilor Unite pentru Eliminarea Discriminării Rasiale la a 55-a sesiune, 2-27 august 1999", disponibil pe Internet la adresa: http://errc.org/publications/legal/CERD-Romania_July_99.rtf . 
Centrul European pentru Drepturile Romilor, "Cases of Relevance to the International Covenant on Civil and Political Rights in Romania, document elaborat de către Centrul European pentru Drepturile Romilor şi supus atenţiei Comitetului Naţiunilor Unite pentru Eliminarea Discriminării Rasiale la a 66-a sesiune, 12-30 iulie 1999, disponibil pe Internet la adresa: http://errc.org/publications/legal/HRC-Romania-July-99.rtf .
Centrul European pentru Drepturile Romilor, "Racial Discrimination and Violence Against Roma in Europe: Declaraţie a Centrului European pentru Drepturile Romilor supusă atenţiei Comitetului Naţiunilor Unite pentru Eliminarea Discriminării Rasiale la a 57-a sesiune, cu ocazia discuţiei tematice asupra chestiunii romilor, 15-16 august 2000, Budapesta 2000, pe Internet la adresa: http://errc.org/publications/legal/index.shtml .
Centrul European pentru Drepturile Romilor, Sudden Rage at Dawn: Violence against Roma in Romania, Country Reports Series No. 2, Budapesta, 1996.
Codul de procedură penală, în Monitorul Oficial No. 289 din 14 noiembrie 1996, traducere neoficială pentru CEDR.
Comisia Europeană, Romania: Regular Report from the Commission on the Progress towards Accession, 4 noiembrie 1998.
Comisia Europeană, Romania: Regular Report from the Commission on the Progress towards Accession, 13 noiembrie 1999.
Comisia Europeană, Romania: Regular Report from the Commission on the Progress towards Accession, 8 noiembrie 2000.
Comitetul Român Helsinki - Romanian Helsinki Committee, Human Rights Developments in Romania. The Activities of the Romanian Helsinki Committee (APADOR-CH): Annual Report 1998, Bucureşti, 1999.
Comitetul Român Helsinki - Romanian Helsinki Committee, Human Rights Developments in Romania. The Activities of the Romanian Helsinki Committee (APADOR-CH): Annual Report 1999, Bucureşti, 2000.
Crowe, David şi John Kolsti, editori, The Gypsies of Eastern Europe, Arnok, N.Y.: M.E. Sharp Inc., 1991.
Engelbrekt, Kjell, “Nationalism Reviving”, Report on Eastern Europe, Vol. 2, No. 48, 1991.
Fonseca, Isabel, Bury Me Standing: The Gypsies and Their Journey, New York: Alfred A. Knopf, 1995
Fraser, Sir Angus, The Gypsies, Oxford: Blackwell, 1992.
Gallagher, Tom, Romania after Ceauşescu: The Politics of Intolerance, Edinburgh: Edinburgh University Press, 1995.
Georgescu, Vlad, The Romanians: A History, Ohio University Press, 1991
Gheorghe, Nicolae, “Origin of Roma’s Slavery in the Rumanian Principalities”, 7 Roma 12, No. 1, 1983.
Gronemeyer, Reimer, Die Zigeuner: Reisende in Europa: Roma, Sinti, Manouches, Gitanos, Gypsies, Kalderasch, Vlach und Andere, Koln: DuMont, 1998.
Hancock, Ian, "Antigypsyism in the New Europe", Roma 38/39:5-29, 1993.
Hancock, Ian, The Pariah Syndrome, Ann Arbor: Karoma Publishers, 1987.
Helsinki Watch Report, Since the Revolution: Human Rights in Romania, martie 1991.
Heuberger, Valeria, Othmar Kolar, Arnold Suppan & Elisabeth Vysolnzil (editori), Nationen, Nationalitaeten, Minderheiten. Probleme des Nationalismus in Jugoslawien, Ungarn, Rumaenien, der Tschechoslowakei, Bulgarien, Polen, der Ukraine, Italien und Oesterreich 1945-1990, Verlag für Geschichte and Politik, Viena, 1994.
Hockenos, Paul, Free to Hate: the Rise of the Right in Post-Communist Eastern Europe, New York: Routledge, 1993.
Human Rights Watch, Destroying Ethnic Identity: The Persecution of Gypsies in Romania, New York: A Helsinki Watch Report, septembrie 1991.
Human Rights Watch, Human Rights Watch World Report 2000, decembrie 1999.
Human Rights Watch, Lynch Law: Violence against Roma in Romania, Vol. 6, No. 17, noiembrie 1994.
Human Rights Watch, Struggling for Ethnic Identity: Ethnic Hungarians in Post-Ceauşescu Romania, A Human Rights Watch Report, New York, 1993.
Illyes, Elemer, National Minorities in Romania: Change in Transylvania, New York: Columbia University Press, 1982.
International Helsinki Federation for Human Rights (IHF), Torture, Inhuman Treatment or Punishment in the OSCE Region: Romania, Viena, 22 martie 2000.
Kanev, Krassimir, "Changing Attitudes Towards Ethnic Minorities in Bulgaria and the Balkans 1992-1997", în Thanasis Sfikas şi Christopher Williams (editori), Ethnicity and Nationalism in East Central Europe and the Balkans, Aldershot: Ashgate, 1999.
Kendi, Erich, Minderheitenschutz in Rumanien: die rechtliche Normierung des Schutzes der ethnischen Minderheiten in Rumanien, Munchen: Oldenbourg, 1992.
Kenrick, Donald şi Grattan Puxon, The Destiny of Europe’s Gypsies, Great Britain: Sussex University Press, 1972.
Lang, Stefanie, Greener with Accession? Comparative Report on Public Perceptions of
Liegeois, Jean-Pierre & Gheorghe, Nicolae, Roma/Gypsies: A European Minority, London: Minority Rights Group 1995.
Liegeois, Jean-Pierre, editori, School Provision for Ethnic Minorities: The Gypsy Paradigm, Great Britain: University of Hertfordshire Press, 1998.
Liegeois, Jean-Pierre, Gypsy Children in School: Training for Teachers and Other Personnel, Strasbourg, Consiliul Europei, 1989.
Macovei, Monica, “Country Report: Romania”, 5 The Parker School Journal of East European Law 185, Numerele 1-2, 1998.
Macovei, Monica, “Police Impunity in Romania”, 10 Policing and Society 119, 2000.
Marushiakova, Elena şi Vesselin Popov, The Gypsies in the Ottoman Empire, Hatfield: University of Hertfordshire Press, 2001.
Mihok, Brigitte, "Fremdenstereotypen in der rumänischen Öffentlichkeit (1990-1999). Versprachlichte Bildkonstruktionen von den Roma", în Anghelescu, Mircea şi Larisa Schippel, editori, Im Dialog: Rumänische Kultur und Literatur, Leipziger Universitätsverlag GmbH, 2000, pp. 79-86.
Mihok, Brigitte, "Transnistrien und die Deportation der Roma (1942-1944)", în Zwischenwelt: Literatur, Widerstand, Exil, 17.Jg., Nr. 3, noiembrie 2000, pp. 15-18.
Mullerson, Rein A., International Law, Rights and Politics: Developments in Eastern Europe and the CIS, London: Routledge, 1994.
Nastasa, Lucian şi Levente Salat, editori, Interethnic Relations in Post-Communist Romania, Cluj-Napoca: Centrul de Resurse pentru Diversitate Etnoculturală, 2000.
Nelson, Daniel N., Romania After Tyranny, Oxford: Westview Press, 1992.
Nelson, Daniel, editori, Romania in the 80s, Westview Press/Boulder, Colorado, 1984.
Oprescu, Dan, "Roma Issues in Rumania: The Year 2000 and Beyond", Bucureşti, august 2000.
Organizaţia pentru Securitate şi Cooperare în Europa (OSCE) - High Commissioner on National Minorities, Report on the Situation of Roma and Sinti in the OSCE Area, Haga, martie 2000.
Panaitescu, P.N., "Gypsies in Wallachia and Moldavia" Journal of the Gypsy Lore Society, III series Vol.XX, 1941.
Pilon, Juliana Geran, The Bloody Flag: Post-Communist Nationalism in Eastern Europe: Spotlight on Romania, New Brunswick, N.J.: Transaction Publishers, 1992.
Poulton, Hugh, Minorities in Southeast Europe: Inclusion and Exclusion, A Minority Rights Group International Report, 1998.
Programul Naţiunilor Unite pentru Dezvoltare, Oficiul Naţional România, National Early Warning Report: Romania, Raport trimestrial No.1, Bucureşti, 2000.
Project on Ethnic Relations, Building Romanian Democracy: The Police and Ethnic Minorities, Princeton, N.J., U.S., 1999.
Project on Ethnic Relations, Images and Issues: Coverage of the Roma in the Mass Media in Romania, Princeton, N.J., U.S., 1997.
Project on Ethnic Relations, Prevention of Violence and Discrimination Against the Roma in Central and Eastern Europe, Princeton, N.J., U.S., 1997.
Project on Ethnic Relations, Schools, Language and Interethnic Relations in Romani: The Debate Continues, Princeton, N.J., U.S., 1998.
Project on Ethnic Relations, State Policies Toward Romani Communities in Candidate Countries to the EU: Government and Romani Participation in Policy-Making, Princeton, N.J., U.S., 1999.
Rady, Martin, Romania in Turmoil: A Contemporary History, Londra: Tauris, 1992.
Remmel, Franz, Die Roma Rumäniens, Viena: Picus, 1993.
Rodley, Sir Nigel S., Civil and Political Rights, including the Questions of Torture and Detention, Raport al Raportorului Special asupra chestiunii torturii înaintat în conformitate cu Rezoluţia 1999/32 a  Comisiei pentru Drepturile Omului, Addendum: Vizită a Raportorului Special în România, 23 noiembrie 1999, E/CN.4/2000/9/Add.3.
Romania’s Population, Bucureşti: Meridiane Press, 1972.
Rule, Wilma şi Joseph F. Zimmerman, Electoral Systems in Comparative Perspectives: Their Impact on Women and Minorities, Westport, Conn.: Greenwood Press, 1994.
Salvaţi Copii România, Annual Report 1999, Bucureşti, 2000.
Salvaţi Copii România, Rroma Children in Europe: Final Report, Seminar Internaţional: Bucureşti, România, 12-13 iunie 1998. 
Save the Children Fund UK, "Denied a Future? The Right to Education of Roma/Gypsy and Traveller Children", versiune preliminară, mai 2001 (raportul final va fi publicat în octombrie 2001).
Seton-Watson, Robert William, A History of the Roumanians. From Roman Times to the Completion of Unity, Archon Books, 1963.
Sugar, Peter şi Ivo J. Lederer, editori, Nationalism in Eastern Europe, Seattle and London: University of Washington Press, 1969.
the EU Accession Process and the Environment, in Hungary, FYR Macedonia and Romania, Szentendre, Ungaria, aprilie 2000.
Tong, Diane, editor, Gypsies: An Interdisciplinary Reader, London: Garland Publishing, 1998.
UNICEF şi Guvernul României, Romania Master Plan of Operations, 2000-2004, Bucureşti, 1999.
United Nations Committee on the Elimination of all Forms of Racial Discrimination, "Concluding observations of Committee on the Elimination of Racial Discrimination: Romania, 12/04/2001. CERD/C/304/Add.85.", Sesiunea 55, 2-27 august 1999.
United Nations Committee on the Elimination of Racial Discrimination, "Summary Record of the 1337th Meeting: Antigua and Barbuda, Romania, Yugoslavia", 10 august 1999, CERD/C/SR.1337.
United Nations Committee on the Rights of the Child, "Concluding Observations on Romania", Fifth session, 7 februarie 1994, U.N. Doc. CRC/C/15/Add.16.
United Nations Human Rights Committee, “Concluding Observations of the Human Rights Committee: Romania”, Sesiunea a 66-a, 28 iulie 1999, CCPR/C/79/Add.11.
United Nations Human Rights Committee, Comunicat de presă HR/CT/19, 21 iulie 1999.
United Nations Human Rights Committee, Comunicat de presă HR/CT/99/17, 20 iulie 1999.
Verdery, Katherine, National Ideology Under Socialism: Identity and Cultural Politics in Ceauşescu's Romania, Berkeley: University of California Press, 1991.
Zimmermann, Michael, Verfolgt, Vertrieben, Vernichtet: Die Nationalsozialistiche Vernichtungspolitik gegen Sinti und Roma, Essen: Klartext, 1989.
Zoon, Ina, On the Margins: Roma and Public Services in Romania, Bulgaria and Macedonia, Mark Norman Templeton, editori, New York: Open Society Institute, 2001.

13.	Anexe

ORDONANŢĂ  Nr. 137 din 31 august 2000
privind prevenirea şi sancţionarea tuturor formelor de discriminare
EMITENT:   GUVERNUL ROMÂNIEI
PUBLICATĂ ÎN: MONITORUL OFICIAL NR. 431 din 2 septembrie 2000

 În temeiul prevederilor art. 107 alin. (1) şi (3) din Constituţia României şi ale art. 1 lit. S pct. 2 din Legea nr. 125/2000 privind abilitarea Guvernului de a emite ordonanţe,

  Guvernul României adoptă prezenta ordonanţă.

  CAP. 1
  Principii şi definiţii

  ART. 1
  (1) În România, ca stat de drept, democratic şi social, demnitatea omului, drepturile şi libertăţile cetăţenilor, libera dezvoltare a personalităţii umane reprezintă valori supreme şi sunt garantate.
  (2) Principiul egalităţii între cetăţeni, excluderea privilegiilor şi discriminării sunt garantate în special în exercitarea următoarelor drepturi:
  a) dreptul la un tratament egal în faţa instanţelor judecătoreşti şi a oricărui alt organ jurisdicţional;
  b) dreptul la securitatea persoanei şi la obţinerea protecţiei statului împotriva violenţelor sau maltratărilor din partea oricărui individ, grup sau instituţie;
  c) drepturile politice, şi anume drepturile electorale, dreptul de a participa la viaţa publică şi de a avea acces la funcţii publice;
  d) alte drepturi civile, în special:
  (i) dreptul la libera circulaţie şi la alegerea reşedinţei;
  (ii) dreptul de a părăsi ţara şi de a se întoarce în ţară;
  (iii) dreptul de a obţine cetăţenia română;
  (iv) dreptul de a se căsători şi de a-şi alege partenerul;
  (v) dreptul de proprietate;
  (vi) dreptul de moştenire;
  (vii) dreptul la libertatea de gândire, conştiinţă şi religie;
  (viii) dreptul la libertatea de opinie şi de exprimare;
  (ix) dreptul la libertatea de întrunire şi de asociere paşnică;
  e) drepturile economice, sociale şi culturale, în special:
  (i) dreptul la muncă, la libera alegere a ocupaţiei, la condiţii de muncă echitabile şi satisfăcătoare, la protecţia împotriva şomajului, la un salariu egal pentru muncă egală, la o remuneraţie echitabilă şi satisfăcătoare;
  (ii) dreptul de a înfiinţa sindicate şi de a se afilia unor sindicate;
  (iii) dreptul la locuinţă;
  (iv) dreptul la sănătate, la îngrijire medicală, la securitate socială şi la servicii sociale;
  (v) dreptul la educaţie şi la pregătire profesională;
  (vi) dreptul de a lua parte, în condiţii de egalitate, la activităţi culturale;
  f) dreptul de acces la toate locurile şi serviciile destinate folosinţei publice.
  (3) Orice persoană juridică sau fizică are obligaţia să respecte principiile egalităţii şi nediscriminării.
  ART. 2
  (1) În prezenta ordonanţă, prin discriminare se înţelege orice deosebire, excludere, restricţie sau preferinţă, pe bază de rasă, naţionalitate, etnie, limbă, religie, categorie socială, convingeri, sex sau orientare sexuală, apartenenţă la o categorie defavorizată sau orice alt criteriu care are ca scop sau efect restrângerea sau înlăturarea recunoaşterii, folosinţei sau exercitării, în condiţii de egalitate, a drepturilor omului şi a libertăţilor fundamentale sau a drepturilor recunoscute de lege, în domeniul politic, economic, social şi cultural sau în orice alte domenii ale vieţii publice.
  (2) Orice comportament activ sau pasiv care, prin efectele pe care le generează, favorizează sau defavorizează nejustificat ori supune unui tratament injust sau degradant o persoană, un grup de persoane sau o comunitate, faţă de alte persoane, grupuri de persoane sau comunităţi, atrage răspunderea contravenţională conform prezentei ordonanţe, dacă nu intră sub incidenţa legii penale.
  (3) Dispoziţiile sau, după caz, reglementările unei persoane fizice sau juridice, care generează efectele enunţate în alin. (2), antrenează răspunderea contravenţională a persoanei fizice sau juridice, dacă nu intră sub incidenţa legii penale.
  (4) Măsurile luate de autorităţile publice sau de persoanele juridice de drept privat în favoarea unei persoane, unui grup de persoane sau a unei comunităţi, vizând asigurarea dezvoltării lor fireşti şi realizarea efectivă a egalităţii de şanse a acestora în raport cu celelalte persoane, grupuri de persoane sau comunităţi, precum şi măsurile pozitive ce vizează protecţia grupurilor defavorizate nu constituie discriminare în sensul prezentei ordonanţe.
  (5) În înţelesul prezentei ordonanţe eliminarea tuturor formelor de discriminare se realizează prin:
  a) instituirea unor acţiuni afirmative sau a unor măsuri speciale pentru persoanele şi grupurile de persoane aparţinând minorităţilor naţionale, pentru comunităţile minorităţilor naţionale, respectiv în vederea protecţiei grupurilor defavorizate, atunci când acestea nu se bucură de egalitatea şanselor;
  b) sancţionarea comportamentului discriminatoriu prevăzut în dispoziţiile alin. (2) şi (3).
  ART. 3
  Dispoziţiile prezentei ordonanţe se aplică tuturor persoanelor fizice sau juridice, publice sau private, precum şi instituţiilor publice cu atribuţii în ceea ce priveşte:
  a) condiţiile de încadrare în muncă, criteriile şi condiţiile de recrutare şi selectare, criteriile pentru realizarea promovării, accesul la toate formele şi nivelurile de orientare profesională, de formare profesională şi de perfecţionare profesională;
  b) protecţia socială şi securitatea socială;
  c) serviciile publice sau alte servicii, accesul la bunuri şi facilităţi;
  d) sistemul educaţional;
  e) asigurarea libertăţii de circulaţie;
  f) asigurarea liniştii şi ordinii publice.
  ART. 4
  În înţelesul prezentei ordonanţe, categorie defavorizată este acea categorie de persoane care fie se află pe o poziţie de inegalitate în raport cu majoritatea cetăţenilor datorită originii sociale ori unui handicap, fie se confruntă cu un comportament de respingere şi marginalizare datorită unor cauze specifice cum ar fi o boală cronică necontagioasă ori infectarea HIV, statutul de refugiat sau azilant.

  CAP. 2
  Dispoziţii speciale

  Secţiunea I
  Egalitatea în activitatea economică şi în materie de angajare şi profesie
  ART. 5
  Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, condiţionarea participării la o activitate economică a unei persoane ori a alegerii sau exercitării libere a unei profesii de apartenenţa acesteia la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială, respectiv de convingerile, sexul sau orientarea sexuală, de vârsta sau de apartenenţa acesteia la o categorie defavorizată.
  ART. 6
  Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, discriminarea unei persoane pe motiv că aparţine unei rase, naţionalităţi, etnii, religii, categorii sociale sau unei categorii defavorizate, respectiv datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a acesteia, într-un raport de muncă şi protecţie socială, manifestată în următoarele domenii:
  a) încheierea, suspendarea, modificarea sau încetarea raportului de muncă;
  b) stabilirea şi modificarea atribuţiilor de serviciu, locului de muncă sau a salariului;
  c) acordarea drepturilor sociale, altele decât cele ce reprezintă salariul;
  d) formarea, perfecţionarea, reconversia şi promovarea profesională;
  e) aplicarea măsurilor disciplinare;
  f) dreptul de aderare la sindicat şi accesul la facilităţile acordate de acesta;
  g) orice alte condiţii de prestare a muncii, potrivit legislaţiei în vigoare.
  ART. 7
  (1) Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, refuzul unei persoane fizice sau juridice de a angaja în muncă o persoană pe motiv că aceasta aparţine unei rase, naţionalităţi, etnii, religii, categorii sociale sau categorii defavorizate ori datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a acesteia.
  (2) Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, condiţionarea ocupării unui post, prin anunţ sau concurs lansat de angajator sau de reprezentantul acestuia, de apartenenţa la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau categorie defavorizată, de vârsta, de sexul sau orientarea sexuală, respectiv de convingerile candidaţilor, cu excepţia situaţiei prevăzute la art. 2 alin. (4).
  (3) Persoanele fizice şi juridice cu atribuţii în medierea şi repartizarea în muncă vor aplica un tratament egal tuturor celor aflaţi în căutarea unui loc de muncă, vor asigura tuturor persoanelor aflate în căutarea unui loc de muncă accesul liber şi egal la consultarea cererii şi ofertei de pe piaţa muncii, la consultanţă cu privire la posibilităţile de ocupare a unui loc de muncă şi de obţinere a unei calificări, şi vor refuza sprijinirea cererilor discriminatorii ale angajatorilor. Angajatorii vor asigura confidenţialitatea datelor privitoare la rasa, naţionalitatea, etnia, religia, sexul, orientarea sexuală sau a altor date cu caracter privat care privesc persoanele aflate în căutarea unui loc de muncă.
  ART. 8
  Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, discriminarea angajaţilor de către angajatori în raport cu prestaţiile sociale pe care le acordă acestora, datorită apartenenţei angajaţilor la o rasă, naţionalitate, comunităţi lingvistice, origine etnică, religie, categorie socială sau categorie defavorizată ori datorată vârstei, sexului, orientării sexuale sau convingerilor acestora.
  ART. 9
  Prevederile art. 5 - 8 nu pot fi interpretate în sensul restrângerii dreptului angajatorului de a refuza angajarea unei persoane care nu corespunde cerinţelor şi standardelor uzuale în domeniul respectiv, atâta timp cât refuzul nu constituie un act de discriminare în sensul prezentei ordonanţe.

  Secţiunea a II-a
  Accesul la serviciile publice administrative şi juridice, de sănătate, la alte servicii, bunuri şi facilităţi
  ART. 10
  Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, refuzarea asigurării serviciilor publice administrative şi juridice, pentru o persoană fizică, un grup de persoane sau o persoană juridică, datorită apartenenţei acesteia/acestuia ori a persoanelor care administrează persoana juridică la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau o categorie defavorizată, respectiv datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a persoanelor în cauză, dacă fapta nu intră sub incidenţa legii penale.
  ART. 11
  Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, refuzarea accesului unei persoane sau al unui grup de persoane la serviciile de sănătate publică - alegerea medicului de familie, asistenţa medicală, asigurările de sănătate, serviciile de urgenţă sau alte servicii de sănătate -, datorită apartenenţei acesteia/acestuia la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau la o categorie defavorizată, respectiv datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a persoanelor în cauză.
  ART. 12
  Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, refuzul de a vinde sau de a închiria un teren sau un imobil cu destinaţie de locuinţă, de a acorda un credit bancar sau de a încheia orice alt tip de contract cu o persoană sau un grup de persoane, datorită apartenenţei acesteia/acestuia la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau la o categorie defavorizată, respectiv datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a persoanelor în cauză.
  ART. 13
  Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, refuzarea accesului unei persoane sau al unui grup de persoane la serviciile oferite de hoteluri, teatre, cinematografe, biblioteci, magazine, restaurante, baruri, discoteci sau orice alţi prestatori de servicii, indiferent dacă sunt în proprietate privată sau publică, ori de companiile de transport în comun - prin avion, vapor, tren, metrou, autobuz, troleibuz, tramvai, taxi sau prin alte mijloace -, datorită apartenenţei acesteia/acestuia la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau la o categorie defavorizată, respectiv datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a persoanelor în cauză.
  ART. 14
  Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, refuzarea acordării pentru o persoană sau pentru un grup de persoane a unor drepturi sau facilităţi, datorită apartenenţei acesteia/acestuia la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau la o categorie defavorizată, respectiv datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a persoanelor în cauză.

  Secţiunea a III-a
  Accesul la educaţie
  ART. 15
  (1) Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, refuzarea accesului unei persoane sau al unui grup de persoane la sistemul de educaţie de stat sau privat, la orice formă, grad şi nivel, datorită apartenenţei acesteia/acestuia la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau la o categorie defavorizată, respectiv datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a persoanelor în cauză.
  (2) Prevederile alineatului precedent se aplică tuturor fazelor sau la etapelor din sistemul educaţional, inclusiv la admiterea sau la înscrierea în unităţile ori instituţiile de învăţământ şi la evaluarea ori examinarea cunoştinţelor.
  (3) Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, solicitarea unor declaraţii doveditoare a apartenenţei acelei persoane sau acelui grup la etnia respectivă, care să condiţioneze accesul unei persoane sau al unui grup de persoane la educaţie în limba maternă. Excepţie face situaţia în care în învăţământul liceal şi universitar candidaţii concurează pe locuri special acordate pentru o anumită minoritate şi se impune dovedirea, printr-un act din partea unei organizaţii legal constituite a minorităţii respective, a apartenenţei la această minoritate.
  (4) Prevederile alin. (1), (2) şi (3) nu pot fi interpretate în sensul restrângerii dreptului unităţii ori instituţiei de învăţământ de a refuza înscrierea sau admiterea unei persoane ale cărei cunoştinţe şi/sau rezultate anterioare nu corespund standardelor sau condiţiilor de înscriere cerute pentru accesul în instituţia respectivă, atât timp cât refuzul nu este determinat de apartenenţa persoanei în cauză la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau la o categorie defavorizată, respectiv datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a acesteia.
  (5) Prevederile alin. (1) şi (2) nu pot fi interpretate în sensul restrângerii dreptului unităţii ori instituţiei de învăţământ pentru pregătirea personalului de cult de a refuza înscrierea unei persoane al cărei statut confesional nu corespunde condiţiilor stabilite pentru accesul în instituţia respectivă.
  (6) Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, orice îngrădiri pe criterii de apartenenţă la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau la o categorie defavorizată în procesul de înfiinţare şi de acreditare a instituţiilor de învăţământ înfiinţate în cadrul legislativ în vigoare.

  Secţiunea a IV-a
  Libertatea de circulaţie, dreptul la libera alegere a domiciliului şi accesul în locurile publice
  ART. 16
  (1) Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, orice acţiuni constând în ameninţări, constrângeri, folosirea forţei sau orice alte mijloace de asimilare, strămutare sau colonizare de persoane, în scopul modificării compoziţiei etnice, rasiale sau sociale a unei zone a ţării sau a unei localităţi.
  (2) Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, orice comportament constând în determinarea părăsirii domiciliului, în deportare sau în îngreunarea condiţiilor de viaţă şi de trai cu scopul de a se ajunge la renunţarea la domiciliul tradiţional al unei persoane sau al unui grup de persoane aparţinând unei rase, naţionalităţi, etnii sau religii, respectiv al unei comunităţi, fără acordul acestora. Constituie o încălcare a prevederilor prezentei ordonanţe atât obligarea unui grup de persoane aparţinând unei minorităţi naţionale de a părăsi localitatea, aria sau zonele în care locuieşte, cât şi obligarea unui grup de persoane aparţinând majorităţii de a se stabili în localităţi, arii sau zone locuite de o populaţie aparţinând minorităţilor naţionale.
  ART. 17
  (1) Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, orice comportament care are ca scop mutarea sau alungarea unei persoane sau a unui grup de persoane dintr-un cartier sau dintr-un imobil, datorită apartenenţei acesteia/acestuia la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau la o categorie defavorizată, respectiv datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a persoanelor în cauză.
  (2) Prevederea alin. (1) nu poate fi interpretată în sensul restrângerii dreptului autorităţilor de punere în aplicare a planurilor de sistematizare şi amenajare a teritoriului, atât timp cât mutarea se face în condiţiile legii, iar măsura luată nu este determinată de apartenenţa persoanei sau grupului de persoane în cauză la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau la o categorie defavorizată, respectiv datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a acesteia/acestora.
  ART. 18
  Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, interzicerea accesului unei persoane sau al unui grup de persoane în locurile publice, datorită apartenenţei acesteia/acestuia la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau la o altă categorie defavorizată, respectiv datorită convingerilor, vârstei, sexului sau orientării sexuale a persoanelor în cauză.

  Secţiunea a V-a
  Dreptul la demnitatea personală
  ART. 19
  Constituie contravenţie, conform prezentei ordonanţe, dacă fapta nu intră sub incidenţa legii penale, orice comportament manifestat în public, având caracter de propagandă naţionalist-şovină, de instigare la ură rasială sau naţională, ori acel comportament care are ca scop sau vizează atingerea demnităţii sau crearea unei atmosfere intimidante, ostile, degradante, umilitoare sau ofensatoare, îndreptat împotriva unei persoane, unui grup de persoane sau unei comunităţi şi legat de apartenenţa acesteia/acestuia la o rasă, naţionalitate, etnie, religie, categorie socială sau categorie defavorizată, ori de convingerile, sexul sau orientarea sexuală a acestuia/acesteia.

  CAP. 3
  Sancţiuni

  ART. 20
  (1) Contravenţiile prevăzute la art. 5 - 8, 10 - 14, art. 15 alin. (1), (2), (3), (6), art. 16, art. 17 alin. (1), art. 18 şi 19 din prezenta ordonanţă se sancţionează cu amendă între 500.000 lei şi 10.000.000 lei, dacă discriminarea vizează o persoană fizică, respectiv cu amendă între 1.000.000 lei şi 20.000.000 lei, dacă discriminarea vizează un grup de persoane sau o comunitate.
  (2) Sancţiunile se aplică şi persoanelor juridice.
  (3) Constatarea şi sancţionarea contravenţiilor prevăzute la cap. II din prezenta ordonanţă se fac de către membrii Consiliului Naţional pentru Combaterea Discriminării. Dispoziţiile Legii nr. 32/1968 privind stabilirea şi sancţionarea contravenţiilor, cu modificările şi completările ulterioare, se aplică în mod corespunzător.
  (4) Actualizarea cuantumului amenzilor prevăzute în prezenta ordonanţă se va face în conformitate cu prevederile art. 7^1 din Legea nr. 32/1968 privind stabilirea şi sancţionarea contravenţiilor, cu modificările şi completările ulterioare.
  ART. 21
  (1) În toate cazurile de discriminare prevăzute în prezenta ordonanţă persoanele discriminate au dreptul să pretindă despăgubiri proporţional cu prejudiciul suferit, precum şi restabilirea situaţiei anterioare discriminării sau anularea situaţiei create prin discriminare, potrivit dreptului comun.
  (2) Cererea de despăgubire este scutită de taxă judiciară de timbru.
  (3) La cerere, instanţa poate dispune retragerea, de către autorităţile emitente, a autorizaţiei de funcţionare a persoanelor juridice care, printr-o acţiune discriminatorie, cauzează un prejudiciu semnificativ sau care, deşi cauzează un prejudiciu redus, încalcă în mod repetat prevederile prezentei ordonanţe.
  ART. 22
  (1) Organizaţiile neguvernamentale care au ca scop protecţia drepturilor omului au calitate procesuală activă în cazul în care discriminarea se manifestă în domeniul lor de activitate şi aduce atingere unei comunităţi sau unui grup de persoane.
  (2) Organizaţiile prevăzute la alin. (1) au calitate procesuală activă şi în cazul în care discriminarea aduce atingere unei persoane fizice, dacă aceasta din urmă mandatează organizaţia în acest sens.

  CAP. 4
  Dispoziţii finale

  ART. 23
  (1) În termen de 60 de zile de la data publicării prezentei ordonanţe în Monitorul Oficial al României, Partea I, se constituie Consiliul Naţional pentru Combaterea Discriminării, organ de specialitate al administraţiei publice centrale, în subordinea Guvernului.
  (2) Structura organizatorică şi celelalte atribuţii ale Consiliului Naţional pentru Combaterea Discriminării vor fi reglementate prin hotărâre a Guvernului.
  ART. 24
  Prezenta ordonanţă intră în vigoare în termen de 60 de zile de la data publicării ei în Monitorul Oficial al României, Partea I.

         PRIM-MINISTRU
      MUGUR CONSTANTIN ISĂRESCU

   Sursa: Guvernul României, Departamentul pentru Protecţia Minorităţilor Naţionale

14.	Rezumat în limba romani

E Europako centro vaš e rromane čačimata si internacionalno čačipaski institucia savi kerel monitoring pala e situacia e rromengi ande Europa thaj lengi legalno protekcia. Kava centro del raporto pala e situacia e rromengi ande Rumunia. 

Ande relacia pala majpaluno Rumuniako cenzuso, savo si kerdino ando Januari 1992-to berš, 409,111 manuša katar e sasti rumuniaki populacia (ande Rumunia trail dži kaj 23 milionura manuša) phende kaj si Rroma. Kadava oficielno numbri ande savo phenelpe sode Rroma train ande Rumunia naj precizno; Na-oficielne analize phenen kaj ande akanutni vrama ande Rumunia train maškar 1.5 dži kaj 2.5 milionura Rroma. E Rroma ande Rumunia si majbaro minoriteto thaj majbut Rroma train ande kava them. Kadi bari diferencia maškar o čačutno numbri rromane manušengo save train ande Rumunia thaj maškar o oficielno numbri ande savo phenelpe sode Rroma train ande Rumunia sikavel amen kaj ande kava them si bari anti-diskriminacia kontra e Rroma. Kadi diskriminacia tradel e rromen te avel len dar thaj te či troman te phenen kaj si Rroma.

Diskriminacia kontra e Rroma sas butivar kerdini ande Rumuniaki themeski historia. Ande angluni vrama e Rromen ande Rumunia naj sas čačimata sar averen pal ande dujto themesko maripen von sesa tradine katar o Ion Antonescu savo sasa šerutno ande Rumuniako governo, majpalal kana avile e komunistura von sesa tradine te train po agor rumuniake amalipasko. Kana e Rumuniake manuša kerde revolucia kontra o Nikolae Čaušesku thaj kontra lesko režimo ando decembri 1989-to berš e Rumuniake manuša lije te keren majbari diskriminacia kontra e Rroma. Duj berš majpalal kana nakhli e revolucia kava bi-hatjaripe kontra e Rroma anda sar rezultato te či nakhel ni jekh čhon bi varesavi tortura kontra e Rroma.E rromane gava sesa dukhadine, e rromane khera sesa phabardine, pala-dadeske barvalipena sesa litjhardine, e manuša sesa tradine andar pire khera thaj varesave či džangle te irinpe palpale gothe kaj traisarde.  

Adjes či-patjavipe thaj či- kamipe kontra e Rroma si but buvljardo ande Rumuniako amalipen. Na dumutani anketa savi kerda e agencia pala o rodipen thaj inter-etnikani ralacia ando foro Cluj-Napoca sikada kaj 38.8 procentura katar e Rumunikae manuša save si anketirime thaj 40.7 procentura ungrikane manuša save train ande Rumunia či denas šaipen e Rromen te train ende Rumunia. Na dumutani anketa savi si kerdini katar o žurnalo Agence France-Presse sikada kaj trin katar štar manuša save si anketirime či kamenas e rromen te aven lenge perutne. Rasno diskriminacia si akanutno rromano problemo ande Rumunia.

E policiaki tortura pala o dukhavipen e rromengo džal kade dur thaj varekana e policajcura vazden e jagale pe Rroma vi kana godo či trubun. Sar rezultato e Rroma si dukhadine katar e policajcura pal varekana vi mudardine. Varekana e policajcura korkore-vojako džan ande thana kaj train e Rroma thaj keren bilačhimata. E Europako centro vaš e rromane čačimata kerda monitoring te dikhel sarsavi si e relacia maškar e policajcura thaj e Rroma thaj majpalal phangla kaj e Rumuniako zakono si problemo thaj del e policajcuren šaipen te keren bilačhmata kontra e Rroma. E Rumuniako governo phenel kaj si baro kriminalo maškar e Rroma thaj godolese e piolicia kerel kadale intervencie kontra e Rroma. Varesave dukhavimata save e policajcura kerde kontra e Rroma naj si raportirime/phendine godolese kaj e Rromen si dar e policajcurendar, thaj pe dujto rig varesave Rroma či patjan kaj lenge rovipaske lila ka krisinpe korektno.

Bare dukhavimata save si kerdine kontra e Rroma sesa svakodjivesutno problemo ande Rumunia ande 1990-to berš, baxtasa kadi violencia naj majbut akana bari sar sas. Numaj violencia/zor e gadžengi kontra e Rroma vi majdur kerelpe pal varekana e gadže kadi violencia/zor keren korkore vojako.Kana si e Rroma dukhadine vol kana vareko dukhavel len e šerutne insitucie či keren lačhe akcije tha či došaren vol roden e manuša save kerde došalipen. E Europako centro vaš e rromane čačimata phangla kaj e dukhadine Rromen naj sas šaipen te keren kompenzacia pala o kriminali kaj sas kerdino kontra lende ande 1990-to berš. Varesave rromane krisimata sesa vazdine po internacionalno nivo sar e rromengo tradipen ando foro Hădăreni, varesave jurisdikane aktivitetura si kerdine numaj na vi agorime.

E Europako centro vaš e rromane čačimata kerel vi aver butja ande relacia pala e Rroma:

Šaipen e rromengo te alosaren e politikake reprezentantura
Baro numbri rromane čhavrenge save si pe ulica
Rasizmo kontra e rromane čhavre kana šuvenpe/thonpe ande specialne institucie te vareko aver lel sama pe lende
Rasizmo kontra e Rroma ande Rumuniako edukaciako sistemo, či-kamipen e gadžengo te thon e rromane čhavren ande škole rasno segregacia rromane čhavrenge ande rumuniake škole, rasizmo kontra e rromane čhavre ande rumuniake škole
Rasizmo ande relacia te e Rromen avel adekvatne khera
Rasizmo kontra e Rroma ande medicinake institucie
Diskriminacia kontra e Rroma te si len čačipen te butjaren
Diskriminacia kontra e Rroma te si len sar averen tretmano kana džan ande varesave oficielne insitucie.        

Po agor kadale raportosko si but rekomendacia pala e Rumuniako governmento, sar te shukarel situacia e Rromengi ande Rumunia.