European Roma Rights Center (ERRC)
Evropské centrum pro práva Romů

Zvláštní opatření: 
Romové v České republice a školy pro mentálně postižené děti 

Soubor zpráv o situaci Romů v jednotlivých zemích, č.8
červen 1999

OBSAH
								              
Poděkování
1. Úvod: Romové v České republice
2. Romové a školství v Čechách, na Moravě a ve Slezsku
3. Romové ve zvláštních školách v České republice
3.1. Slepá ulička: Struktura a charakteristika zvláštních škol
3.2. Vzdělávací obsah výuky ve zvláštní škole
3.3. Chabý výběr: Možnosti dalšího vzdělávání pro absolventy zvláštních škol
4. Zařazování dětí do zvláštních škol
4.1. Zneužívání souhlasu rodiče
4.2. Neúměrně častá  doporučení pro psychologická vyšetření
4.3. Role psychologů při zařazování romských dětí do zvláštních škol
4.3.1. Procedurální zneužití: neschopnost daný případ dostatečně posoudit
4.3.2. Vyšetřování na základě testů
4.3.3. Další části psychologického posudku
4.3.4. Odstranění překážky: "hraniční případy" a "diagnostický pobyt"
4.4. Zařazování do zvláštních škol z důvodu jazykové odlišnosti
4.5. Zařazování do zvláštních škol z dalších důvodů 
4.6 Zápis Romů do zvláštních škol
5. Slovní a fyzická agrese ve zvláštních školách
6. Možnost přestupu ze zvláštních škol
6.1. Přestup do běžné základní školy
6.2. Opožděná možnost nápravy pro absolventy zvláštních škol: rekvalifikační třídy
6.3. Neexistence funkční nápravy
7. Zvláštní školy jako romská ghetta, opavský region jako vzorek české společnosti
8. České základní školy: instituce, které vytěsňují a poškozují romské děti
8.1. Šikanování romských dětí učiteli a nepedagogickými pracovníky na základních školách
8.2. Úsilí učitelů základních škol přinutit romské děti k přestupu do zvláštních škol formou známkování jako trestu
8.3. Nezájem  a zanedbání potřeb žáků ve třídě
8.4. Šikanování romských dětí ostatními dětmi na základních školách. Neschopnost zástupců školy účinně zasahovat ve prospěch šikanovaných romských dětí
8.5. Záškoláctví
8.6. Neschopnost školy zapojit romské rodiče do výchovně vzdělávacího procesu romských dětí
8.7 Shrnutí: traumatizované děti
9. Další faktor omezující právo na vzdělání: Zákon o českém občanství z roku 1992 o nabývání a pozbývání státního občanství ČR v souvislosti se vzděláním romských dětí
10. Vzdělávání menšin
11. Porušování práva na vzdělání  klíčem i k jiným otázkám týkajících se práv Romů v České republice
12. Závěr: snahy najít vinu v romské rodině
13. Nutnost nalezení spravedlivého řešení: doporučení Evropského centra pro práva Romů adresovaná vládě České republiky
14. Bibliografie
15. Přílohy
16. Shrnutí v romštině

Copyright: © European Roma Rights Center (ERRC), červen 1999
Všechna práva vyhrazena.
ISBN 963 03 7825 6
ISSN 1416-7409
Grafická úprava: Createch Ltd./Judit Kovács
Tisk - Budapešť, Maďarsko
Druhé vydání, říjen 1999
Informace o podmínkách přetisku - ERRC

Poznámka k druhému vydání

Tato publikace je druhým vydáním textu Evropského centra pro práva Romů "Zvláštní opatření: Romové v České republice a školy pro mentálně postižené děti", jenž poprvé vyšel v červnu 1999. Původní česká verze byla připravena a dána do oběhu v souladu s vydáním anglické verze této zprávy a s podáním žaloby proti českému systému školství rodiči romských dětí v Ostravě. V druhém vydání se podařilo odstranit početné chyby a neobratné formulace, ke kterým došlo při překladu textu.

PODĚKOVÁNÍ

	Tato zpráva je společným dílem zaměstnanců ERRC, přičemž většinu práce provedli Claude Cahn a David Chirico. Na přípravě textu se dále podíleli zaměstnanci a konzultanti ERRC: Samantha Chaitkin, István Fenyvesi, James Goldston, Marion Hamburg, Ondra Holub, Vlasta Holubová, Ivan Ivanov, Deyan Kiuranov, Nóra Kuntz, Stephan Müller, Helena Orlová, Markus Pape, Dimitrina Petrova, Alison Pickup, Lída Pocová, Denisa Porebská, Dana Ryglová, Ondřej Štefek, Arturo Tirador, Debbie Winterbourne a Ĺubomir Zubák.

	ERRC vyjadřuje poděkování:

	Nesčetné řadě romských a neromských jedinců, kteří během výzkumu pro tuto zprávu souhlasili s rozhovorem.

	Dále dr. Thomasu Actonovi, dr. Pavlu Baršovi, Davidu Čaňkovi, Karlu Holomkovi, Petru Horváthovi, Martě Miklušákové, Čeňku Růžičkovi, Josefu Stojkovi a Kumaru Vishwanathanovi, kteří ERRC prokázali neocenitelné služby při výzkumné práci.

	Nakonec B..J. Brownovi, Anně Catherine Gehriger, Evě Sobotka a Marku Thieroffovi, kteří četli jednu nebo více verzí této zprávy a poskytli faktické či stylistické připomínky.

"Navštěvoval jsem základní školu Antošovická od první do sedmé třídy. Po celou dobu školní docházky jsem tam byl jediným romským žákem ve třídě. V první třídě učitel navrhoval, abych byl přeřazen na zvláštní školu. Ve stejné době škola vystavila stejné doporučení o mém bratrovi. Vůbec neinformovali mé rodiče o svých záměrech a přímo zařídili psychologické testy pro mě a mého bratra v pedagogicko-psychologické poradně. Můj bratr byl testován jako první a neprošel. To bylo provedeno den před tím, než jsem měl být  testován já. Když jsem o tom řekl své matce, rozčílila se, že můj bratr byl na testech bez jejího svolení a zařídila zrušení mého testu. Dala škole jasně na vědomí, že i kdybychom neprošli psychologickými testy, nebo bychom byli donuceni opakovat jeden ročník pětkrát, ona nedopustí, abychom byli přeřazeni na zvláštní školu. Jsem si jistý, že se nám podařilo zůstat ve škole jenom proto, že má matka trvala na tom, aby se nám dostalo standardního vzdělání."

Roman Bandy,
romský žák základní školy,
3. května 1999, Ostrava

1. ÚVOD: ROMOVÉ V ČESKÉ REPUBLICE

	Poslední oficiální údaj o počtu Romů v České republice pochází ze sčítání obyvatelstva z roku 1991; z celkového počtu 10 302 215 obyvatel, 33 489 se přihlásilo k romské národnosti. Údaj,  mnohem nižší než byly předchozí, silně podhodnocuje počet Romů v České republice. Sčítání lidu z roku 1980 uvádí 88 587 Romů, zatímco národní výbory vykazují v témže roce 107 274 osob  a v roce 1989 dokonce 145 711 osob. Avšak i tyto údaje  značně podhodnocují počet Romů,  neboť v souladu s politikou asimilace pouze zaznamenávají "občany cikánského původu", kteří potřebují zvláštní "sociální a převýchovnou péči", nezahrnují tudíž ty, kteří se za Romy veřejně neprohlásili a ani také ty,  kteří  nebyli takto označeni úředníky. Zpráva Rady pro národnosti z roku 1997 používá "neoficiální, kvalifikovaný odhad" 200 000 Romů; ostatní neoficiální odhady uvádějí 250 000 až 300 000 Romů, nebo až 3%  celkové populace.

Romové v  České republice jsou chudší a daleko častěji nezaměstnaní než  neromští Češi. Když  skončila politika plné zaměstnanosti, po pádu komunismu v roce 1989, Romové jako jedni z prvních ztratili zaměstnání. Zpráva Rady pro národnosti uvádí, že míra nezaměstnanosti Romů  v České republice dosahuje 70%, v některých oblastech  až 90%. V době vydání zprávy, se celková míra nezaměstnanosti v České republice pohybovala pod úrovní 5% a od té doby nepřekročila hranici 10%. 

Romové v  České republice jsou všeobecně vylučováni ze všeho, co je poskytováno většinové populaci. Izolováni od institucí většinové společnosti musí čeští Romové  čelit diskriminaci při získávání zaměstnání,  bydlení a různých výhod, rovněž  den co den zažívají segregaci, neboť je jim znemožňován vstup do restaurací, bazénů, diskoték a jiných veřejných míst. Otřesný příklad rasově motivovaného násilí, zaměřujícího se zejména na Romy, následoval  po pádu komunismu jako vlna teroru, jejímž důsledkem je velký počet rasově motivovaných zabití.  Protiromské cítění je v současné době velmi silné. Romská otázka se setkává často u veřejnosti s neporozuměním nebo i s výslovně nepřátelským naladěním.

Základním prvkem vedoucím k vylučování Romů v České republice je účinná segregace v systému vzdělání, která již od dětství znemožňuje bližší styk mezi Romy a neromským obyvatelstvem. Příčina této segregace spočívá v síti tzv. zvláštních škol - škol pro mentálně postižené děti. Romské děti jsou do těchto škol zařazovány  bez ohledu na zaměření těchto škol, ale zhusta jen proto, že neprospívají ve výuce, jež je určena pro děti z majoritní společnosti, a  zároveň také pod vlivem rasistických předsudků zástupců školy. Staletí trvající diskriminace a ponižující jednání ze strany úřadů  vede některé romské rodiče k souhlasu s přeřazením svých dětí do zvláštních škol nebo, podle scénáře popsaného mnoha Romy i neromy, požadují, aby jejich děti zde byly umístěny. 

Podle střízlivých odhadů jsou Romové  nejméně patnáctkrát častěji zařazováni do zvláštních škol než neromské děti. Žák, který ukončil školní docházku na zvláštní škole, má ve srovnání s  žákem, který ukončil školní docházku na základní škole, značně omezené možnosti v dalším středoškolském vzdělání. Romské děti jsou tak již v  útlém věku na celý  život odsouzeny k omezeným  příležitostem  a k nedostatečné sebeúctě.  Segregace Romů. na nižším stupni škol se kromě toho trvale využívá k ospravedlnění diskriminujícího jednání řady členů majoritní společnosti.

Romové jsou v České republice systematicky nedovzděláváni. Helena Balabá nová, ředitelka Církevní školy Přemysla Pittera, školy s výhradně  romsky orientovanými školními osnovami, odhaduje, že  v České republice žije přibližně 67 000 Romů ve věku od 4 do 18 let. Podle součtu obyvatelstva počet Romů starších patnácti let, kteří dosáhli úplného středoškolského vzdělání, byl v roce 1991 1.2 % z celkového počtu Romů starších patnácti let ve srovnání s 80,3% české populace stejné věkové kategorie. Tento oficiální údaj byl o něco málo nižší než  v roce 1980, kdy údaj hovoří o 1.4%Romů. Počet romských dětí, které dosáhly základního či nižšího vzdělání, činil 88.5% v roce 1980 a 83.9% v roce 1991, ve srovnání s 19.7% celkové populace. Počet Romů, kteří získali vysokoškolské vzdělání je tak statisticky nevýznamný, že ani není uváděn v procentech, ve srovnání s 9.4% celkové populace v roce 1991.  Obavy o vzdělání romských dětí v  České republice sdílejí jak romské organizace, tak vládní a mezivládní orgány a mezinárodní pozorovatelé stavu lidských práv.

Tato zpráva se nezabývá problémem přílišného zastoupení Romů v institucích zabývajících se spíše sociálními než vzdělávacími problémy, i když se Romové v těchto institucích skutečně vyskytují přespříliš. Zpráva se nesnaží dokázat, že by pedagogové působící na zvláštních školách byli profesionálně nezpůsobilí. Mnoho romských dětí je ve zvláštních školách  vyučováno lidmi, kteří sympatizují s romskou komunitou a jsou odborníky v oblasti speciálního školství. Mnozí z těchto pedagogů   nedocenitelným způsobem  spolupracovali  při vypracování této zprávy. To samé platí o dalších pracovnících působících ve zvláštním školství, počínaje psychology a psychologicko-pedagogickými poradnami a konče úředníky na ministerstvu školství. Jedním  z typických znaků zvláštních škol je, že tolik kompetentních a zapálených lidí  pracuje s Romy v systému, který produkuje nesebevědomou, izolovanou romskou mládež, která nikdy nedosáhne naplnění svého potenciálu.

Zpráva je koncipována takto: po krátkém úvodu do historie Romů v českých zemích je podrobně popsán  problém nadrměrného zastoupení romských dětí ve zvláštních školách pro mentálně postižené. Dále zpráva prezentuje problém nižší úrovně  základního vzdělání ve zvláštních školách. Následující část zprávy je rozdělena do tří kapitol, které jsou věnovány: velkému počtu zneužití pravomocí, k nimž dochází při zápisu romských dětí do zvláštních škol, rasistickému přístupu v normálních základních školách, které romské děti traumatizují, a nemožnosti přechodu dítěte ze zvláštní školy na normální základní školu. Poté se zpráva  věnuje dalším aspektům, které mají vliv na stav lidských práv u Romů v  České republice ve vztahu k vzdělávacímu systému: tedy   vlivu Zákona o občanství z roku 1992 na právo Romů  na vzdělání, neschopnosti vlády zajistit pro Romy program menšinového vzdělávání,  spojitosti mezi diskriminací a porušováním práv ve výchovném systému a posléze možností Romů  uplatnit svá práva v České republice. Zpráva je zakončena řadou doporučení adresovaných české vládě.

Cílem této zprávy je poukázat na to , že v českém vzdělávacím systému je s Romy  zacházeno nespravedlivě. Tato zpráva nechce stigmatizovat lidi s poruchami učení  ani nemá v úmyslu podporovat stávající způsob zacházení s postiženými dětmi. Těžkosti, se kterými se Romové v současném systému českého školství setkávají, jsou v mnohém podobné  těm, se kterými se setkává každý student, který se  odchyluje od průměru a jehož potřeby jsou tedy v mnohém odlišné. Romové nejsou jediní, kteří trpí vylučováním z českého vzdělávacího systému.  Diskriminace založená na etnicitě je však přece jen odlišnou kategorií než diskriminace založená na studijních potřebách. Ve spojení s diskriminací, jíž trpí romská komunita jako celek, stává se rasová diskriminace Romů  prvořadou  ve srovnání s ostatními problémi českého školství.

2. ROMOVÉ A ŠKOLSTVÍ V ČECHÁCH, NA MORAVĚ A VE SLEZSKU

Současný stav  vzdělávání Romů v České republice nevznikl zčistajasna, ale je výsledkem stoletého vylučování Romů ze společnosti a desetiletí trvající zaujaté legislativy, která nejprve sloužila k asimilaci Romů a poté, co se nepodařilo romskou populaci asimilovat, tak naopak k vytlačování Romů z širokých vrstev společnosti, docházelo k jejich odsunování do zvláštních škol a z toho vyplývajícího nerovnoprávného postavení . 

První zmínky o existenci Romů v českých zemí se nacházejí v kronice z roku 1416, která zaznamenává příchod asi tří set romských mužů, žen a dětí. Pokud se nám dostalo vůbec nějakých historických záznamů, tak ty poukazovaly pouze na jedinou skutečnost:  až do osmnáctého století se utvářel vztah mezi Romy a neromským obyvatelstvem  v podstatě na základě  krutého pronásledování nově příchozích.   První pokusy vzdělávat Romy se datují k osmnáctému století, během období budování moderního státu za vlády císařovny Marie Terezie. V roce 1761 bylo v habsburské říši vydáno první  nařízení, jež umožňovalo násilné usazování Romů, a v roce 1785  se na území České republiky začali usídlovat první romské rodiny v jihomoravských osadách Dzbel, Jamné, Okrouhlá, Bohusoudov a Oslavany.  Systém povinné školní docházky byl v habsburské říši zahájen v roce 1777 a až do dvacátého století se v podstatě na Romy nevztahoval, takže tehdy ještě nebyli z úřední moci státu odebíráni ze svých rodin a umísťováni do rodin neromských. 
 
Po století represivní legislativy a praxe byli Romové meziválečnou Československou republikou, jejíž tolik vyzdvihovaný demokratický režim na ně nepamatoval,  zklamáni. V roce 1927 byl přijat Zákon o potulných Cikánech a k němu se potom ještě vztahovalo nařízení z roku 1928.  Tento zákon omezoval Romy v několika směrech: bylo požadováno, aby Romové nosili “cikánskou legitimaci“ a “kočovnický list“; byla omezeno právo Romů  volně se pohybovat  a volně se sdružovat; zákon navíc umožňoval odejmutí dětí z péče rodičů a předat je do jiných rodin a ústavů v případě, že o ně nebylo “řádně pečováno“. Stát tedy o romské děti pečoval , avšak za cenu potlačení jejich etnické příslušnosti.

Celá původní romská populace na území České republiky byla vyhlazena během druhé světové války;  drtivá většina Romů žijících v současnoti na území České republiky jsou buď osoby, jež se do republiky přistěhovaly po roce 1945 ze slovenské části bývalého státu, anebo potomci těchto přistěhovalců. Tito “slovenští Romové“ se do Čech přistěhovali buď dobrovolně a nebo spíše povinně ze starousedlických osad na Slovensku, ve kterých se obvykle hovořilo romsky. V českých zemích byli Romové vystaveni odlišnému sociálnímu prostředí a podléhali asimilačním tlakům a se svými rozvětvenými rodinami  a částečně narušenými tradičními vazbami byli urbanizováni v průmyslových oblastech Čech, Moravy a Slezska. Přestože romské etnikum zapustilo své kořeny v českých zemích již téměř před šesti sty léty, je stále považováno za něco cizího a nevítaného.

Zařazování romských dětí do zvláštních škol pro mentálně retardované začalo probíhat krátce po druhé světové válce. Proces  zacházení s Romy, praktikovaný novou Československou komunistickou vládou, proběhl ve dvou fázích. Nejprve byl v roce 1958 přijat Zákon o trvalém usídlení kočujících osob, který zavazoval místní národní výbory, aby napomáhaly přeměně těchto osob na “řádně pracující občany“, a umožňoval uložit nepodmíněné tresty vězení těm, kteří i přes tuto poskytnutou “pomoc“ pokračovali v kočovném stylu života.  V praxi se tento zákon na Cikány/Romy přímo nevztahoval, avšak přestože většina romské populace v Československu kočovný styl života neprovozovala, tento zákon byl často využíván jako záminka pro přestěhování Romů z jednoho místa na druhé,  nehledě na to, zda kočovali či ne. V roce 1965 bylo přijato Usnesení vlády ČSSR o opatřeních k řešení otázek cikánského obyvatelstva, které mělo zabránit “nežadoucí koncentraci cikánů“ a jehož skutečným účelem bylo rozbití romských osad na Slovensku a přestěhování jejich obyvatel do českých zemí.

Tyto politické zásahy měly vážný dopad na sociální strukturu romské komunity a nebyly vykompenzovány dostatečnou podporou státu. Zejména zákon z roku 1958 se o potřebě vzdělávání nových romských přistěhovalců vůbec nezmiňuje a zákon z roku 1965 ve svých paragrafech pouze třikrát naznačuje, že je nutné “více přihlížet“ k romským dětem. Chyběl jakýkoliv respekt k romské identitě. Zákony, jež se přímo či nepřímo týkaly Romů, vycházely z pojetí, že Romové jsou špatně zadaptovaní Čechoslováci. Zákon z roku 1958, který se kočovnictvím přímo zabývá, se o nucené asimilaci zmiňuje mnohem obecněji.

Na konci sedmdesátých let Charta 77 ve svých komentářích o Romech zdůrazňuje, že “většina lidí neví prakticky vůbec nic o problémech nejdiskriminovanější menšiny“. Ve svých poznámkách ke vzdělání dokument Charty 77 píše, že “neschopnost romských žáků se přízpůsobit osnovám českých a  slovenských škol se často řeší jejich přesunem na školy zvláštní pro osoby s nižší inteligencí.“ Podle dokumentu Charty 77 byl neúspěch romských dětí na českých školách přímých důsledkem selhání českého syst ému nabídnout vzdělávací instituce, jež by respektovaly kulturní identitu romských dětí:

Všechno, počínaje obrázky ve slabikářích a konče úplností osnov, jim neustále podsouvá myšlenku, že jsou nižší cizí rasou bez jazyka, bez minulosti a bez tváře.

Romské děti byly trestány, pokud byly přistiženy při hovoru v romském jazyce.  To byl následek asimilace, resp.  pokroku v docházce romských dětí do mateřských škol  a v absolvování celé základní školní docházky, jehož bylo dosaženo v sedmdesátých letech.

Statistický podklad z roku 1970 ukazuje, že poměr Romů ve věkovém rozmezí 25 až 29 let s ukončeným středoškolských vzděláním zdaleka nedosahuje ani jednoho procenta  Je k dispozici obsažný statistický doklad dokumentující  počet Romů, kterým se dostávalo základního vzdělání na zvláštních školách pro mentálně postižené, a jež byl vypracován za období 1970 až 1990. Během tohoto období byl zaznamenán obrovský nárůst počtu Romů na zvláštních školách.

Po roce 1989 se chopila moci demokratická vláda  a Romové se od počátku účastnili procesu politických a sociálních změn. Nicméně jak píše dr. Hana Šebková: “ Sami Romové od těchto změn očekávali mnoho, ale většina z jejich tužeb zůstala nevyplněna.". V roce 1992 nevládní organizace Human Rights Watch informovala, že:   

Vzhledem k diskriminačním vzdělávacím praktikám komunistického režimu [byla] úroveň vzdělání Romů   viditelně pod úrovní vzdělanosti většinové populace.

Zpráva Human Rights Watch byl napsána v čase prodchnutém optimismem nad politickými změnami. Nicméně co se týče vzdělání, podobně jako i v jiných oblastech, nová vláda neuspěla při zajišťování rovnoprávných příležitostí pro Romy, a tak byla v roce 1996 Human Rights Watch/Helsinki  spolu s romskými aktivisty a  sociálními pracovníky a úředníky ministerstva školství nucena oznámit, že “situace na zvláštních školách  se v poslední době o mnoho nezlepšila.“

Během devadesátých let obránci lidských práv a mezinárodní pozorovatelé apelovali na českou vládu, aby řešila alarmující situaci Romů v zemi.  Vláda premiéra Klause (1992-1997) však na tento problém dostatečně nereagovala.

K historickému průlomu došlo v polovině ledna a na začátku podzimu 1997, kdy byla situace Romů v České republice v popředí mezinárodního zájmu. Stovky Romů, zoufalých ze situace v zemi, opustilo Českou republiku a požadovalo azyl nejprve v Kanadě a poté, co Kanada následně znovu obnovila s Českou republikou vízovou povinnost, také ve Velké Británii.  To vše se událo právě v době přípravy přijímání České republiky do Evropské unie a také při zavádění článků Dublinské konvence o svobodě pohybu občanů Evropské unie. Médii ostře sledovaný skandál o tzv. “exodu“ Romů z České republiky tak ohrozil časový harmonogram a schéma rozšíření Evropské unie ve vztahu k České republice.

Pod tlakem a konečně také jako reakci na vlnu rasismu a rasově motivovaného násilí, na kterou nevládní organizace již roky upozorňovaly, česká vláda vydala 29. října 1997 rezoluci, jež přijímá Zprávu Rady pro národnosti o situaci v romské komunitě v České republice a vládní opatření napomáhající její intergraci do společnosti spolu se čtyřiceti čtyřmi doporučeními, z nichž jedenáct bylo adresováno ministerstvu školství. V poslední době vydané vládní tiskoviny prokazují, že i když se obsazení vlády od přijetí rezoluce dvakrát změnilo, pro vládu  zůstává  závazné přijímat a plnit taková usnesení, jež se integrace Romů do společnosti přímo týkají.

Krátce poté, co byla Zpráva Rady pro národnosti přijata, po sérii politických a ekonomických problémů padla vláda a až do voleb konaných v červnu 1998 byla ustavena vláda prozatímní. Ministr bez portfeje Vladimír Mlynář byl odpovědný za Meziresortní komisi pro záležitosti romské komunity, tedy odpovídal za řešení jejích problémů. Při rozhovoru v rádiu v prosinci 1997 si ministr pro dobu své funkce v úřadu vytkl  následující priority: nejprve by měl být  zbořen vepřín v Letech u Písku, jež stojí na místě bývalého koncentračního tábora pro Romy z druhé světové války;  za druhé informace o Romech by měly být součástí školních osnov; za třetí by měly být  zavedeny takové metody, které by více napomáhaly odstranění diskriminace ve sféře zaměstnanosti Romů. Na konci svého funkčního období v polovině roku 1998 však většina bodů z programu zůstala nesplněna. Rádio Praha oznámilo 8. dubna 1999, že vláda zamítla návrh na odstranění vepřína z místa bývalého koncentračního tábora.

Nově zvolená vláda sociálních demokratů vydala v srpnu 1998 své Programové prohlášení, které obsahovalo tato slova:

	Vláda se zasadí o plné uplatňování práv příslušníků národnostních a etnických menšin. Bude dbát na důsledné dodržování a naplňování závazků a povinností vyplývajících z Listiny základních práv a svobod a především z Rámcové úmluvy o ochraně národnostních menšin. Pozornost proto věnuje všem etnickým skupinám žijícím v České republice, nicméně nejvážnější a nesporně nejsložitější problém v této souvislosti vláda vidí v soužití majoritní části společnosti s romskou menšinou. Romskou komunitu vláda považuje za přirozenou součást české společnosti. Občanský princip jako základ řešení tohoto problému bude doplňován specifickými programy určenými pro romskou menšinu v těch případech, kdy dosavadní handicapy nelze překonat přístupy uplatňovanými vůči společnosti jako celku. Připraví programy, které povedou ke zlepšení informovanosti české většiny o Romech a ke zvýšení vzdělanosti Romů. Při řešení těchto otázek vláda hodlá spolupracovat s nejširší romskou komunitou.

Za nezastupitelnou součást základních lidských práv považuje vláda právo na ochranu života, majetku a zdraví před pachateli trestné činnosti, a proto hodlá energicky čelit všem formám trestné činnosti bez ohledu na postavení nebo původ pachatele. Pro uplatňování právní i faktické ochrany proti rasové diskriminaci a dalším rasově motivovaným činům bude prosazovat využívání nejen trestního postihu zvlášť nebezpečných útoků podle již platných ustanovení trestního zákona, nýbrž i správních způsobů ochrany před diskriminací. Vláda je odhodlána důsledně plnit všechny závazky plynoucí z Mezinárodní úmluvy o odstranění všech forem rasové diskriminace a prosazovat jejich dodržování. Bude dávat přednost prevenci a nejrůznějším sociálním a kulturním programům určeným nejen Romům, ale i jiným etnickým skupinám obyvatelstva. Rozhodně a důsledně bude vystupovat proti xenofobii, kulturní a sociální netoleranci a jakýmkoli rasistickým projevům. Bude dbát na to, aby státní orgány postupovaly důsledně v represi vůči pachatelům rasově motivovaných trestných činů.

Oddíl 4.3.2. vládního programového prohlášení věnovaný vzdělání nepřináší o Romech žádnou zmínku.

Vláda také zavedla Radu vlády České republiky pro lidská práva s širokým okruhem zájmu , ale s omezenými pravomocemi, která se ze své činnosti zodpovídá předsedovi vlády. Radu vede bývalý disident Petr Uhl. Pan Uhl byl také zvolen do čela Meziresortní komise pro záležitosti romské komunity.

3. ROMOVÉ VE ZVLÁŠTNÍCH ŠKOLÁCH V ČESKÉ REPUBLICE

Údaje o zařazování Romů do zvláštních škol je obtížné získat. Poslední úplná oficiální informace je obsahem zprávy z ledna 1991, připravené Jitkou Gjuričovou a ostatními členy pracovní skupiny při Federálním ministerstvu práce a sociálních věcí v Praze. Na rozdíl od údajů ze sčítání obyvatelstva, které se zabývalo i úrovní vzdělání dosaženého celou dospělou populací, tato informace se vztahuje na žáky školou povinné, v tomto případě ve školním roce 1989 -90, a je posledním  záznamem zahrnujícím také národnost. Z 1 289 766 žáků v 1.-9. třídě základní školy bylo 28 872 (2.2%) Romů. Podle téže zprávy je 46.4% romských děti  ve zvláštních školách, na rozdíl od  3.2%  ne-romských dětí;  u romského dítěte je tedy patnáctkrát větší pravděpodobnost, že  u něho budou shledány  "intelektuální nedostatky". Ve srovnání s těmito údaji, jež jsou dnes devět let staré, nikdo, s kým ERRC dělalo rozhovor během výzkumu v České Republice, se nedomníval, že by se počet Romů ve zvláštních školách od roku 1990 snížil.

Existuje ještě další, aktuálnější, zdroj informací o Romech v českých školách: Ústav pro informace ve vzdělávání vydává statistickou ročenku o českém vzdělávacím systému, z nichž nejnovější číslo zahrnuje školní rok 1997. Z 1 149 609 žáků na základním stupni, je 48 473 ve zvláštních školách, což činí pouze 4.2% dětí školou povinných. Ročenka dále obsahuje záznamy o "národnosti" žáků, vycházející z prohlášení o národnosti z doby zápisu do školy: podle těchto údajů, 1529 Romů je na základním stupni. I když tento údaj podložený dobrovolným prohlášením z doby zápisu dítěte do školy je podle expertů 20-30  krát nižší než skutečný počet Romů na základních školách, situace je i přesto alarmující: 956 z těchto 1529 romských dětí, tzn. 62.5% je ve zvláštních školách. Ve srovnání s 4.2% celkové populace.  Romských dětí je opět 15krát více ve zvláštních školách, než je národní průměr.

Tento závěr je rovněž podpořen empirickými důkazy, které potvrzují, že Romové v mnoha zvláštních školách tvoří více než polovinu žáků. Například intenzívní výzkum ERRC v Ostravě, třetím největším městě na severovýchodě České republiky, odhalil následující obrázek Romů ve zvláštních školách: v Ostravě je 81 státních základních škol. Ty tvoří 70 normálních základních škol, osm  zvláštních škol, jedna pomocná škola pro děti se sníženou učební schopností, jedna škola pro děti sluchově postižené a jedna škola pro fyzicky postižené děti.

V lednu 1999 bylo zapsáno na zvláštní škole Ibsenova v Moravské Ostravě 136 dětí, z toho pouze osm nebyli Romové. Ředitelka zvláštní školy Těšínská poskytla ERRC přesný počet Romů z celkového počtu dětí ve škole. Na základě jejího prohlášení ve škole bylo 159 žáků, z nichž 135 (84%) byli Romové. Ředitelka zvláštní školy Těšínská, paní Majvalová, řekla ERRC: "Za třicet let práce na poli romského vzdělávání jsem nikdy neviděla knihy v romské domácnosti."

Rovněž zvláštní školu Karasova v Mariánských Horách navštěvovalo v březnu 1999 156 žáků, z toho 121  Romů. Ve zvláštní škole Na Vizině ve Slezské Ostravě  z celkového počtu 190 žáků bylo 110 Romů. Zvláštní škola Halasova/Erbenova ve Vítkovicích je z "95.3%" romská - k lednu 1999 161 z 169 žáků  byli Romové. Na zvláštní škole Čkalovova v Porubě šlo o 49 žáků ze 191. V tomto případě bylo procento Romů dostatečně nízké, takže dovolilo řediteli učinit následující prohlášení: "Čkalovova není romská škola tak jako zvláštní škola ve Vítkovicích."

Ostatní zvláštní školy  tak očividně ghetto nepřipomínají: ve zvláštní škole U Haldy v Ostravě-Hrabůvce je 27 Romů z celkového počtu 166 žáků. Ředitel zvláštní školy U Haldy Karel Sýkora řekl ERRC, že Romové "nepřikládají vzdělání žádnou hodnotu" a "prostě se nechtějí integrovat" Ve zvláštní škole Kapitána Vajdy v Ostravě Zábřehu je 31 romských žáků z celkového počtu 193 ve škole. Obě městské části Hrabůvka i Zábřeh nemají velkou romskou populaci.

762 žáků z celkového počtu 1360 dětí ve zvláštních školách v Ostravě je romského původu. Romové tvoří 56% celkové školské populace ve zvláštních školách v Ostravě a více než polovina romských dětí školou povinných v Ostravě v současné době navštěvuje zvláštní školy. Romské děti v Ostravě jsou 27krát častěji žáky zvláštních škol než jejich neromští spolužáci. 

I když je počet Romů ve zvláštní škole srovnatelně nízký, řekněme 20%, procento romských žáků navštěvujících školu šestkrát až sedmkrát převyšuje procento Romů v české populaci. Ti ředitelé škol v Ostravě, kteří byli ochotni  poskytnout informace o velikosti romské populace ve svých školách, mohli uvést detailní údaje o národnosti svých studentů -  podle pohlaví a třídy, kterou žák navštěvoval.  

ERRC postoupila data o populaci na zvláštních a základních školách v Ostravě panu Danu Reschlymu PhD,  profesoru psychologie na University of Vanderbilt ve Spojených státech amerických. V písemném prohlášení pro ERRC dr. Reschly tento výsledek komentoval:

Tento poměr  se často používá ve Spojených státech při určování tzv. nadreprezentace. Poměr dvě je důvodem k znepokojení, což znamená, že vedení školy by bylo požádano o vysvětlení důvodu tohoto nadměrného počtu. Poměr tři a více by vyprovokoval občansko-právní inspekční návštěvu z Úřadu občanských práv Spojených států. V průběhu inspekce všechny aspekty vyšetření, tj. ohodnocení, klasifikace a umístění a programy zvláštního vzdělávání jsou předmětem šetření, zda nedošlo k předpojatosti.  Ve všech připadech vedení školy, která má toto nadměrné zastoupení, je povinno provést změnu v programech zvláštního vzdělávání a v zacházení s menšinovými studenty. [...] Poměr [...] je naprosto nejvyšší z toho, co jsem za dvacet let analýzy způsobu zařazování do typu zvláštního vzdělávání ve všech regionech Spojených států vůbec zaznamenal. Tak značný nepoměr  je mimořádný.

V Brně, druhém  největším městě České republiky, je situace obdobná.  V Brně je pět zvláštních škol, z nichž čtyři jsou umístěny na východě nebo v centru Brna, v oblastech hustě obydlenými Romy. Podle badatelů, kteří v současné době úzce spolupracují  s radou brněnských škol na projektu Fakulty sociálních studií  Masarykovy Univerzity v Brně zaměřeném na reformu psychologického  testování žáků, je zvláštní škola na Vídeňské ze 40 -50% romská; zvláštní škola Kapitána Jaroše je z 60 -70% romská; zvláštní škola Štolcova je asi ze 30% romská; a zvláštní škola Sekaninova je ze 70% romská. Odhaduje se, že přibližně 25% romských dětí v Brně navštěvuje zvláštní školy, přestože Romové tvoří 4% populace dětí  školního věku.

Podle paní Věry Dudi-Koťo, romské ženy ze severomoravského města Bohumín, zvláštní škola ve městě je z 95% romská. Podle zprávy SPOLU Praha 5/13Projekt z pražské čtvrti Smíchov, oblasti hustě obydlené Romy, "...romské děti navštěvují převážně zvláštní školy, pouze 47 romských dětí navštěvuje základní školu... Pedagogicko-psychologická poradna zaregistrovala 169 dětí navštěvujících druhý stupeň základní školy (třídy 5. - 9.), 53% z nich navštěvuje zvláštní školy." Ve zprávě Laury Conway nazvané "Zpráva o stavu romského vzdělávání v České republice" se říká:

Ředitel základní školy v Předlicích [vesnice přibližně 10 kilometrů od Ústí nad Labem, města na severu České republiky] potvrdil, že většina žáků zvláštních škol v Ústí nad Labem jsou Romové. Ředitelka základní školy v Českých Budějovicích jmenovala dvě zvláštní školy v tomto malém městě a souhlasila, že většina žáků jsou Romové.

Neexistuje důkaz o tom, že by se situace v jednom či druhém městě výrazně změnila od vydání zprávy Laury Conway v roce 1996.

Rozsah, v jakém se vzdělávání Romů odehrává ve zvláštních školách, je také patrný z financování. Meziresortní komise pro záležitosti romské komunity udělila od doby svého založení na podzim 1997 až do 13. srpna 1998 sedmi školám granty zaměřené na vzdělávací projekty pro romské děti (z celkového počtu 42 udělených grantů). Tři z dotovaných škol byly základní školy, tři byly zvláštní školy a jedna byla zvláštní školka. 

V rámci celého národa i ty nejkonzervativnější odhady, vycházející z dostupných statistik, poukazují na závažnost problému: nepochybně lze potvrdit, že romské děti jsou patnáctkrát častěji posílány do zvláštních škol než jejich neromští vrstevníci. Srovnáme-li to s tím, co je kdekoliv jinde považováno za nepřijatelné, je tato disproporce  nebývalá. Například Theresa Glennon píše, že ve Spojených státech "Afro-američtí studenti jsou  dvakrát častěji [zvýrazněno autorem zprávy] než bílí studenti označeni jako lehce nebo středně mentálně retardovaní." Teprve až  v březnu 1998, kdy proběhlo zkoumání praxe v umísťování žáků do škol v mezinárodním měřítku, Rada pro eliminaci rasové diskriminace při OSN odsoudila  "de facto rasovou segregaci" v českých školách. 

Pedagogičtí odborníci tvrdí, že většina Romů ve zvláštních školách tam nepatří. Jedna učitelka na zvláštní škole řekla ERRC: "Ve třídě mám pět nebo šest Romů. Nejméně tři nebo čtyři by klidně mohli být na základní škole." Pan Pavel Kuchař, pedagog, který v letech 1977-1990 učil na zvláštní škole Na Vizině v Ostravě, komentoval  pro ERRC celou situaci v písemném prohlášení:

Domnívám se, že romští žáci nebyli mentálně postiženi. To bylo jasné z kontrastu s neromskými žáky, kteří měli celou řadu mentálních postižení a zvláštních dysfunkcí.

Většina lidí pracujících s romskými dětmi, se kterými ERRC dělalo rozhovor pro tuto zprávu, neváhala  souhlasit s tím, že zvláštní školy jsou plné romských dětí, které netrpí žádnou poruchou učení. A také ředitel odboru zvláštního školství na Ministerstvu školství, mládeže a tělovýchovy  pan Jiří Pilař řekl ERRC v lednu 1999, že odhaduje, že přibližně 1/3 všech romských dětí ve zvláštních školách tam nepatří.   

7. dubna 1999 česká vláda přijala usnesení č.279, nazvané "Usnesení vlády České republiky o koncepci politiky vlády vůči příslušníkům romské komunity, napomáhající jejich integraci do společnosti", ve které konečně uznala rozsah romského problému ve zvláštním školství. Jasně vyjádřila, že  situace se vyznačuje "tendencí k apartheidu". V usnesení  se říká:

Skutečnost, že zhruba tři čtvrtiny romských dětí navštěvuje zvláštní školy pro děti s lehkým mentálním defektem a že více než 50 procent (odhady jsou opět kolem tří čtvrtin) všech žáků zvláštních škol jsou děti romské, je předmětem rostoucí kritiky ze zahraničí, kde tyto školy, chápány jako nuceně segregační,  jsou zlou předtuchou tendence k apartheidu.  

Disproporční zařazování do škol pro mentálně postižené ovlivňuje nynější i budoucí šance minimálně 25 000 romských dětí, v současné době na základních školách v České republice, stejně jako ovlivnilo početnou skupinu Romů, jejichž životy byly devastovány školským systémem. Disproporční umístění romských dětí do škol pro mentálně postižené porušuje absolutní zákaz rasové segregace v článku 3 Mezinárodní úmluvy o eliminaci všech forem rasové diskriminace, ve kterém se říká: "Státy odsoudí rasovou segregaci a apartheid a zasadí se o prevenci, zákaz a vyhubení všech praktik tohoto druhu na svých územích." Rasová segregace současně praktikovaná v České republice  má navíc povahu  "ponižujícího jednání" a  porušuje článek 3 evropské Úmluvy lidských práv. Ustanovení českého občanského zákona o právu na osobní důstojnost začleněného do článku 11  českého občanského zákoníku jsou denně porušována tím, že tisíce romských dětí jsou na základě své národnosti označovány za mentálně postižené.

Diskriminační charakter postavení Romů v českém systému školství také porušuje článek 5(e)(v) mezinárodní Úmluvy o eliminaci všech forem rasové diskriminace, který říká, že státy se zasadí o eliminaci všech forem rasové diskriminace a zaručí právo na vzdělání a školení každému, bez diskriminace rasy, barvy, nebo národního nebo etnického původu, stejně jako článek 3(1) české Listiny základních  práv a svobod, zakomponované do české ústavy. Rasová segregace a diskriminace ve vzdělání jsou  rovněž v nesouladu s článkem 10(1) a 24 Listiny základních práv a svobod.

3.1. Slepá ulička: Struktura a charakteristika zvláštních škol

Zvláštní školy jsou určeny pro mentálně postižené. Tato kategorie škol je součástí větší skupiny nazvané "speciální školy", což je rovněž podskupina v českém systému škol. Podle Statistické ročenky školství, 1996, vydané Ústavem pro informace ve vzdělávání, z 5094 škol pro 6-15ti leté ve školním roce 1996/97 v České republice, bylo 462 zvláštních škol. Podle Jiřího Pilaře, ředitele odboru speciálních škol na Ministerstvu školství, mládeže a tělovýchovy, v lednu 1999 počet zvláštních škol vzrostl na 518. Zvláštní školy navštěvuje 35 020 žáků, což jsou celkově tři procenta žáků. Jsou vyučováni v 3561 třídách, což představuje 9.8 žáků na třídu. To je výhodnější ve srovnání s normálními základními školami, kde průměrně připadne 22.3 žáků na třídu, a je to jeded z důvodů proč vzdělání ve zvláštních školách stojí stát dvakrát více na žáka než normální základní vzdělání. Úřady občas popírají , že zvláštní školy jsou určeny pro mentálně postižené,  odkazují totiž na Zákon o systému základních škol, středních škol a odborných učilišť z roku 1984, později pozměněný (Školský zákon), který říká, že zvláštní školy jsou pro děti s "takovými rozumovými nedostatky, pro které se nemohou s úspěchem vzdělávat v základní škole, ani ve speciální základní škole." Tímto popírají dodatek zákona, který stanoví, že zvláštní školy jsou pro "mentálně postižené". Úřady podobně popírají, že by zvláštní školy byly založeny pro Romy; tímto tvrzením ignorují existenci vyhlášky Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy z ledna 1998, která se výslovně zabývá "Alternativním vzdělávacím programem zvláštních škol pro žáky romského etnika."

Postavení českých základních a středních škol bylo přepracováno verzí Školského zákona z roku 1996. Povinná školní docházka trvá 9 let a začíná, když dítě dosáhne šesti let; s možným odkladem o rok, který vydá ředitel školy na doporučení  psychologa nebo lékaře. Základní škola má devět ročníků a člení se na první a druhý stupeň. První stupeň je tvořen prvním až pátým ročníkem a druhý stupeň šestým až devátým ročníkem; střední školy, které nejsou povinné, mají různou délku trvání, zpravidla však lze získat osvědčení o ukončeném vzdělání nejméně po čtyřech letech. Nejrůznější odborné školy  a učiliště mají kratší trvání. Česká republika má vysoký stupeň gramotnosti a školní docházky.

Část čtvrtá  Školského zákona je věnována "speciálním školám" základního a středního stupně. V zákonu se říká:

Speciální školy poskytují pomocí zvláštních výchovných a vyučovacích metod, prostředků a forem výchovu  a vzdělání žákům mentálně, smyslově nebo fyzicky postiženým, žákům s vadami řeči, žákům s více vadami, žákům obtížně vychovatelným a žákům nemocným a oslabeným, umístěným ve zdravotnických zařízeních;

Zákon stanoví, že "speciální školy připravují tyto žáky k začlenění do pracovního procesu a života společnosti." 

Kategorie speciálních škol je rozdělena do tří podkategorií: za prvé, "speciální základní školy" a "speciální střední školy" poskytují vzdělání pro žáky fyzicky postižené, žáky obtížně vychovatelné nebo žáky dlouhodobě nemocné. Za druhé, ve zvláštní škole se vzdělávají žáci s takovými rozumovými nedostatky, pro které se nemohou s úspěchem vzdělávat ani ve speciální základní škole. Konečně, pomocná škola vychovává  a vzdělává obtížně vzdělavatelné žáky s takovými nedostatky rozumového vývoje, pro které se nemohou vzdělávat ani ve zvláštní škole; pomocná škola má deset ročníků  a zaměřuje se na výuku základních praktických a sociálních dovedností. Do pomocné školy chodí děti s vážnými nedostatky rozumového vývoje. Zákon je definuje jako vzdělávání dětí, které "jsou však schopny  osvojit si alespoň některé prvky vzdělání", což zahrnuje "vypěstování návyku sebeobsluhy, osobní hygieny a rozvíjení přiměřených poznatků a pracovních dovedností s předměty denní potřeby."  

Studenty, kterým úroveň postižení úplně znemožnuje studium ve škole, "[...] ředitel školského  úřadu může "osvobodit od povinné školní docházky, a to na dobu určitou. Zároveň stanoví formu vzdělávání, která odpovídá jeho psychickým a fyzickým schopnostem." Tyto děti jsou jinými slovy vyloučeny ze vzdělávacího systému; toto osvobození předchází převedení odpovědnosti za péči o dítě na ministerstvo zdravotnictví. 

Školský zákon definuje celkově druhou podkategorii - zvláštní škola - jako typ školy pro osoby s "rozumovými nedostatky":

Ve zvláštní škole se vzdělávají žácí s takovými rozumovými nedostatky, pro které se nemohou úspěšně vzdělávat v základní škole ani ve speciální základní škole. 

To, že zvláštní školy jsou určeny pro děti se sníženou mentální schopností,  je vyjádřeno jasně ve vyhlášce Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy o speciálních školách a speciálních mateřských školách ze 7. května 1997.  Navrhuje širokou paletu škol, pokrývající nejrůznější potřeby; vyhláška výslovně stanoví, že zvláštní školy jsou určeny pro mentálně postižené žáky:

Pro mentálně postižené děti a žáky jsou určeny speciální mateřská škola, zvláštní škola, pomocná škola, odborné učiliště a praktická škola. 

Je zde formulováno, že zvláštní školy jsou určeny pro potřeby mentálně postižených dětí.

Zároveň je jasné, že mnoho pedagogů  v praxi pohlíží na zvláštní školy jako na školy pro Romy. Někteří učitelé přicházejí do zvláštního školství  přímo se záměrem pracovat v oboru  romského vzdělávání. Názor, že  zvláštní školy jsou školy pro Romy, byl nejoficiálněji vyřčen v nedávné vyhlášce Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy  z ledna 1998 nazvané “Alternativní vzdělávací program zvláštní školy pro žáky romského etnika“. Ministerstvo popisuje svůj postoj k etnickým rozdílům politicky neutrálním jazykem: “K uspěšnému splnění těchto úkolů [integraci romských dětí do školského systému], je nutno vyjít z etnických zvláštností Romů a osobnostních zvláštností jednotlivých dětí. Těm pak přizpůsobit nejen obsah učiva, ale hlavně organizaci a metody vzdělávacího procesu.“

Nicméně záměrem je poukázat na to, že zvláštní školy  - školy pro mentálně postižené - jsou prostředkem integrace Romů , a proto se zde vypracovává dvacetistránkový pedagogický program pro romské děti, který z této domněnky vychází.

Ve snaze uhájit pedagogickou hodnotu zvláštních škol pro vzdělávání Romů, je v ministerském programu použito paternalistického a stereotypizujícího - pokud ne rasistického - jazyka. Po zasvěceném vysvětlení důležitosti role romského asistenta ve třídě vyhláška pokračuje následujícím tvrzením: “Názory romské rodiny na vzdělání vyplývají z obecně nízké vzdělanostní úrovně romských rodičů, nedostatečné motivace Romů ke vzdělání a jejich celkově odlišného hodnotového systému. Velmi pozitivním přínosem romské rodiny pro rozvoj psychiky dětí je naproti tomu  péče, rodinné citové zázemí, které pro romské děti často představuje jedinou jistotu v mnohdy nepřátelském okolním prostředí.“

Existuje dvojí výklad definice zvláštních škol.  Na jedné straně zákon jasně hovoří o jejich úloze vyhovovat potřebám mentálně postižených dětí. Na druhé straně velký počet pedagogů i ministerstvo samotné je považují za vhodné pro vzdělávání Romů. Výsledkem nesouladu těchto dvou koncepcí instituce samotné je, že romské děti jsou tím, že bývají umístěny do zvláštních  škol, pokládány za  mentálně postižené. 

3.2. Vzdělávací obsah výuky ve zvláštní škole 

Studentům ve zvláštních školách se nedostává srovnatelné úrovně vzdělání jako v základní škole. Zatímco § 28(2) Školského zákona jasně stanoví, že žáci fyzicky a mentálně postižení mají nárok na stejnou úroveň vzdělání jako na základních školách, neexistuje nic, co by upravovalo vzdělání získané na zvláštní škole jako rovnocenné. Na rozdíl od základních a středních speciálních škol, u ostatních čtyř typů škol, popsaných v § 28(4), včetně zvláštní školy, není zaručeno rovnocenné vzdělání.

Žákům zvláštních škol se neposkytuje žádný ekvivalent rovnocenného vzdělání. Například v předmětu český jazyk mají žáci předepsáno pět hodin týdně v prvních třech letech školní docházky, zatímco v první třídě základní školy je to devět hodin týdně, v druhé a třetí třídě deset hodin týdně. Žáci v druhé třídě základní školy mají předepsány hodiny češtiny v takové podobě, k jaké se osnovy pro zvláštní školy nedostanou až do čtvrté třídy. Podobně osnovy pro zvláštní školy nezahrnují až do čtvrté třídy čtení s porozuměním, což je dovednost, která se očekává po zvládnutí první třídy na základní škole. Žáci zvláštní školy nemusejí znát celou českou abecedu až do čtvrté třídy, zatímco u žáků základní školy se očekává, že ji zvládnou v prvních dvou letech školní docházky.V matematice žáci základní školy musí zvládnout čtení, psaní a základní počty od nuly do dvaceti v prvním roce, zatímco žáci zvláštní školy si neosvojí tuto dovednost až do třetí třídy. V základních předmětech se mezera v osnovách projeví po prvních třech letech  školní docházky a při vstupu do čtvrté třídy se žáci zvláštní školy dostanou minimálně dva roky za své spolužáky na základní škole. Osnovy zvláštní školy postrádají předměty, jako jsou např. cizí jazyky. Rozdíl mezi osnovami pro základní a zvláštní školy je možné asi nejlépe ilustrovat na velikosti příruček vydaných Ministerstvem školství, mládeže a tělovýchovy; osnovy pro zvláštní školy jsou popsány na 95 stranách, zatímco pro základní školy na 336 stranách.    

“Alternativní vzdělávací program zvláštní školy pro žáky romského etnika,“ vydaný v lednu 1998, poskytuje rámec pro výslovně romské osnovy ve zvláštních školách. Neposkytuje však rovnocenné vzdělání,  spíše je alespoň částečně zaměřen na začlenění důležitých a doposud chybějících hodin romské historie, jazyka a kultury. Dosažené zlepšení v této části školních osnov, týkající se kultury a určené pro romské děti, je znehodnocováno tím, že změny osnov se netýkají ostatních dětí - kde jsou také tolik potřebné; za druhé, protože Romové jsou v daleko větším počtu ve zvláštních školách než neromové - což je viditelné již z názvu ministerské vyhlášky - ostatní části programu jsou plné pohrdání a ponižujících předpokladů o Romech. Například:

“Těžištěm předmětů na 3.stupni zvláštní školy je prohlubovat vztah žáků k práci a připravovat je na budoucí povolání. Zaměřujeme se zejména na tato témata:

·	význam práce pro lidské společenství
·	role ve společnosti (zaměstnavatel - pracovník - kolegové)
·	volní  vlastnosti nutné k úspěšnému pracovnímu výkonu, jako vytrvalost, systematičnost, dokončení započatého
·	bezpečnost a hygiena při práci, udržení pořádku, estetika práce aj. [...]“

Romové, u nichž se předpokládá, že na celém světě patří nevyhnutelně mezi manuální pracovníky, jsou zde nazíráni jen z hlediska toho, že se především potřebují naučit zásady poslušnosti. Názory začleněné do ministerského popisu optimální hodiny vycházejí z předpokladu, že žáci zvláštní školy, rozumí se Romové, nerespektují práci, neumějí se soustředit, nedokáží pochopit role na pracovišti, jsou nespolehliví a neznají hygienické zásady. Hodiny, kde se mají romské děti naučit hodnotu práce a pochopit roli podřízeného na pracovišti, nejsou vůbec vyváženy hodinami, které by podněcovaly kreativitu a vůdcovské vlastnosti; nikde v ministerském programu Romové nedostanou příležitost dozvědět se o roli “nadřízeného“, “manažera“, “úředníka“ nebo “samostatného pracovníka“. Vzdělávací program, určený pro vylučovanou menšinu, by měl být opačného zaměření než to, co nabízí ministerstvo; Veden snahou odhalit překážky špatného začlenění do většinové společnosti, způsobené kulturní jinakostí, by měl být takový program striktně orientovaný na  intenzívní tréning dovedností nezbytných pro úspěch v dynamické společnosti. Začlenění romské tematiky do osnov zvláštní školy, jež je obsahem programu “Alternativní vzdělávací program zvláštní školy pro žáky romského etnika“, není vůbec zlepšením vzdělávacího systému, ale pouze potvrzením stávající situace, totiž  toho, že zvláštní školy jsou vlastně romská ghetta.  

Jakkoliv ze subjektivního hlediska může být zvláštní škola užitečná, žák, který ji absolvuje, nemá záruku, že se mu dostalo základů normálního vzdělání a stejné úrovně či kvality vzdělání jako žákovi na základní škole. Žáci ze zvláštních škol mají velmi omezené možnosti dalšího studia, toto omezení upravuje zákon. Normální střední  školy, kterých je několik typu, a které jsou zakončeny úspěšným vykonáním maturitní zkoušky, příjímají pouze žáky normálních základních škol.  Syllabus zvláštních škol a možnosti nabízené žákům zvláštních škol vycházejí z předpokladu, že děti ve zvláštních školách jsou “mentálně postižené“; vzdělání, které získá dítě ve zvláštní škole, je určeno pro děti se sníženou učební schopností. Navíc jak dítě samotné, tak celá komunita předpokládá, že on či ona chodí do školy pro “hloupé“ děti. Vysvědčení, které žák získá na takové škole, ho stigmatizuje, že absolvoval školu pro mentálně postižené děti.

Zvláštní školy produkují žáky nepodávající výkon podle svých schopností. Pokud se ditě dostane jednou do zvláštní školy, je označováno jako typ člověka ze zvláštní školy. Osnovy zvláštní školy jsou určitá forma opotřebování aktivity a zájmu žáků.  Fakt trvalého nedovzdělávání snižuje inteligenci žáka zvláštní školy tak, že z něj vyrůstá člověk skutečně závislý a hloupý. Podle slov romské koordinátorky Albíny Tancošové z ministerstva školství se děti , které původně měly IQ 120, po socializaci ve zvláštní škole, záhy dostaly na úroveň IQ 70.

Velký počet Romů ve zvláštních školách představuje neustálé porušování práva na vzdělání upraveného v článku 13(1) mezinárodní Úmluvy o hospodářských, sociálních a kulturních právech, ke které se Česká republika připojila v 22.února 1993. Situace Romů ve zvláštních školách je dále v rozporu s článkem 29(1) Úmluvy o právech dítěte z roku 1989, kde se říká:

“Strany souhlasí, že vzdělání dítěte má být zaměřeno na:

a. 	rozvoj osobnosti, talentů a mentálních a fyzických schopností k plnému potenciálu dítěte;
b. 	rozvoj respektování lidských práv a základních svobod a principů zakotvených v Chartě OSN;
c. 	rozvoj respektu dítěte k rodičům, jeho nebo její kulturní identity, jazyka a hodnot, národních hodnot země, ve které dítě žije, země jeho/ jejího původu a civilizací odlišných od jemu vlastní;
d. 	přípravu dítěte na zodpovědný život ve svobodné společnosti, v duchu porozumění, míru, tolerance, rovnosti pohlaví a přátelství mezi všemi lidmi, etnickými, národními a náboženskými skupinami a původními obyvateli;"

To, že podstatný počet Romů nezíská odpovídající vzdělání, je navíc v rozporu s článkem 33 české Charty základních práv a svobod, která poskytuje záruku práva na vzdělání.

3. 3. Chabý výběr: Možnosti dalšího vzdělávání pro absolventy zvláštních škol

Dítě, které úspěšně absolvovalo zvláštní školu, má mimořádně omezené možnosti pokračovat ve středoskolském vzdělání. Existují dvě varianty pro žáky vycházející ze zvláštní školy. Těmi jsou odborná učiliště a praktické školy. Obě patří do systému speciálního školství a jsou obzvláště zaměřeny na děti ze zvláštních škol.

Prvním typem střední školy, do které se mohou žáci zvláštní školy zapsat, je odborné učiliště. “Do odborného učiliště se přijímají žáci, kteří uspěšně ukončili devátý ročník zvláštní školy.“ "Odborné učiliště připravuje pro výkon povolání odpovídajících příslušnému učebnímu oboru. Příprava trvá dva až tři roky. Příprava v odborném učilišti je zakončena úspěšným vykonáním závěrečné zkoušky.“ Tato závěrečná zkouška nemá povahu maturity, a neumožňuje pokračování ve vyšším nebo dalším studiu.

Druhým typem středoškolského vzdělání, dostupného pro žáky zvláštních škol, je praktická škola. Praktická škola “[...] připravuje žáky pro výkon jednoduchých činností. Příprava trvá jeden až tři roky.“ Možnost zapsání žáka ke studiu závisí na typu praktické školy: “Do praktické školy s tříletou přípravou se přednostně přijímají žáci, kteří úspěšně ukončili zvláštní školu, a dále žáci, kteří ukončili povinnou školní docházku v nižším než devátém ročníku zvláštní školy popřípadě základní školy.  V odůvodněných případech lze přijmout i žáky, kteří ukončili neúspěšně devátý ročník základní školy. [..]“ Druhým typem praktické školy  jsou praktické školy s délkou trvání přípravy jeden až dva roky, “[...] přijímají žáky, kteří splnili povinnou školní docházku na zvláštní nebo pomocné škole." Po prvních třech letech v prvním typu praktické školy, která je otevřena úspěšným žákům zvláštní školy,  je studium zakončeno závěrečnou zkouškou (nematuritního typu); druhý typ praktické školy, který ukončí studium závěrečnou zprávou učitele, přijímá každého ze zvláštní a pomocné školy, kdo ukončil povinnou devítiletou školní docházku: tzn., že přijímají takové žáky, kteří splnili povinnou docházku a při přijetí se nehledí  na úroveň  dosaženého vzdělání.

Posloupnost - zvláštní školy/ odborná učiliště - nebo - zvláštní školy/ praktické školy - je paralelní  s posloupností - normální základní školy/ střední školy -, je však upravena pro "mentálně postižené".  Dítě, které je nesprávně přeřazeno do zvláštní školy, je na cestě k tomu, že nedosáhne  plného rozvinutí svých schopností. Rozhodnutí o umístění dítěte do zvláštní školy má okamžitý dopad na celé jeho budoucí vzdělání.

4. ZAŘAZOVÁNÍ DĚTÍ DO ZVLÁŠTNÍCH ŠKOL

Romské děti jsou přímo zapisovány do zvláštních škol nebo jsou tam přeřazeny až po zahájení školní docházky na základní škole.  ERRC zaznamenalo několikeré zneužití práv Romů právě v souvislosti se zápisem romských dětí do zvláštních škol. V prvé řadě dochází různým způsobem k zneužití práva romských rodičů na to, aby se mohli rozhodnout  o budoucnosti svých dětí na základě plné informovanosti. Za druhé, neúměrně vysoký počet romských  dětí je doporučován k psychologickému vyšetření, které by ospravedlňovalo  jejich zápis či přeřazení na zvláštní školu. Za třetí, romské děti podstupují psychologické vyšetření, které je takové povahy, že zadává prostor k diskriminujícímu hodnocení. Romské děti jsou často posílány do zvláštních škol i bez jakéhokoliv odborného posudku. Jsou zdokumentovány případy, kdy byly romské děti zařazeny do  zvláštní školy jen z  důvodu nedostatečného jazykového vybavení ve srovnání s českými dětmi či kvůli  problémům s chováním, nebo dokonce kvůli takovým věcem, jež vůbec nesouvisely s učebními schopnostmi, např.  že 'divně' chodily .

Dítě začíná školní docházku na zvláštní škole, nebo může být přeřazeno na zvláštní školu, kdykoliv během základního cyklu  vzdělání. Čísla z roku 1996-7 ukazují, že největší počet dětí bývá zařazen na zvláštní školu během prvního a  druhého roku  základního cyklu vzdělání a potom v šestém roce školní docházky, kdy dítě začíná druhý stupeň základní školy.  Tato oficiální čísla se shodují s názory jednotlivých dětských psychologů, i když v tomto případě se může situace  od poradny k poradně hodně lišit. Podle doktora Petra Klímy probíhá zařazování na  zvláštní školu zejména kolem prvního a druhého roku základního cyklu vzdělání.

§ 7(1) Vyhlášky Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy z roku 1997 zavádí postup zařazení dítěte na zvláštní školu. Zařazení závisí na rozhodnutí ředitele té zvláštní školy, na kterou dítě směřuje, na souhlasu právního zástupce dítěte a na doporučení pedagogicko-psychologické poradny. § 7(1) vytyčuje prvořadost souhlasu rodičů  dítěte, neboť uvádí:

O zařazovaní a přeřazování dětí a žáků do speciálních základních škol, zvláštních škol, pomocných škol a přípravného stupně rozhoduje ředitel školy, a to se souhlasem jejich právního zástupce. 

§ 7(4) se však zabývá účastí psychologů z pedagogicko-psychologických poraden,  uvádí:

Pedagogicko-psychologická poradna nebo centrum shromáždí všechny podklady potřebné k rozhodnutí a  navrhne řediteli školy zařazení dítěte nebo žáka do příslušného  typu školy. Ve sporných případech může rozhodnutí o zařazení předcházet diagnostický pobyt dítěte nebo žáka v příslušné speciální mateřské škole nebo speciální škole v délce dvou až šesti měsíců.

Během celého procesu zařazování, při kterém se rozhoduje o osudu romského dítěte,  je stále přítomno  napětí mezi souhlasem rodiče, úlohou odborného posudku a nátlakem ze strany autorit.

4.1. Zneužívání souhlasu rodiče

Vyhláška z roku 1997 uznává důležitost prvořadé role rodiče při rozhodování o osudu dítěte. Bohužel se však ukazuje, že mnoho představitelů škol nepřikládá souhlasu rodiče žádnou váhu. ERRC zaznamenala nesčetná zneužití práva rodičů učinit rozhodnutí o vzdělání svých dětí na základě informovanosti. Především docházelo k tomu, že ředitelé škol v jistých případech žádný souhlas vůbec nezískali. Dále mnoho romských rodičů oznámilo, že byli zmanipulováni  čili pod nátlakem donuceni podepsat prohlášení opravňující k zařazení jejich dětí na  zvláštní školy. A nakonec ti romští rodiče, kteří  dokument o souhlasu podepsali dobrovolně, oznámili, že jim vůbec nebyly sděleny důsledky zařazení dítěte na zvláštní školu, totiž to, že absolventi  zvláštních škol mají minimální  šanci získat hodnotné středoškolské vzdělání.

V některých případech, týkajících se romských rodičů a jejich dětí, nebyl údajně jejich podpis vůbec získán. Z 260  romských žáků zvláštních škol,  jejichž rodiče byli dotazováni ERRC v Ostravě na počátku roku 1999, 24 rodičů tvrdilo, že nedali žádný souhlas k zařazení jejich dítěte na zvláštní školu, 174 uvedlo, že dali pouze ústní souhlas, a pouze 35,  neboli 13.5 % rodičů tvrdilo, že podalo písemný souhlas. Jedna romská žena, paní H.B., sdělila ERRC, že nikdy nepodepsala nic, čím  by dala souhlas k zařazení svého dítěte na zvláštní školu v Ostravě.  Paní H.B. poskytla ERRC  tuto informaci při jízdě v místním autobuse, a aniž by si toho ona a ERRC byli vědomi, v autobuse byla shodou okolností třídní učitelka jejího dítěte a  rozhovor zaslechla. Poté, co paní H.B. vystoupila, třídní učitelka oslovila výzkumného pracovníka ERRC a sdělila mu, že "tato paní souhlasila, mám její podpis ve své knize." Učitelka však odmítla uvést své jméno a kromě toho také zamítla návrh výzkumného pracovníka ERRC, že navštíví její třídu a podívá se na onen podpis.
Některé  školy jsou evidentně ochotné zajít značně daleko ve snaze získat od romských rodičů podpis k souhlasu. Často toho docílily  různými triky. Jedna romská žena z Prahy, paní E.C., informovala ERRC o tom, jak ji představitelé školy zmanipulovali, aby dala souhlas k zařazení:

Má dcera navštěvuje druhým rokem základní školu. Prospěch má v pořádku. Jednoho dne v listopadu 1997 mě  však navštívil její učitel a řekl: "Chceme vaší dceru umístit do jiné třídy, kde to pro ni bude lepší." Předložil mi list papíru k podepsání. Měla jsem si ten text přečíst, jenomže  byl příliš dlouhý a  kromě toho jsem si nemyslela, že by se nás učitel snažil podvést, a tak jsem ten list podepsala. Další den mi přišel dopis, ve kterém mi bylo sděleno, že má dcera byla přeřazena na zvláštní školu.

Až poté, co matka protestovala, ředitel školy se uvolil, že přeřazení ještě jednou posoudí. Také další romská žena z Prahy, paní Z.L., informovala ERRC, jak se ji představitelé školy snažili donutit k podepsání formulářů o souhlasu:

Mé dceři je třináct a navštěvuje sedmou třídu. Před dvěma lety mě volali a  sdělili mi: "Rozhodli jsme se, že vaše dcera bude přeřazena na zvláštní školu. Můžete přijít a podepsat příslušné dokumenty?" Já odpověděla: "Ne, nechci, aby má  dcera změnila školu." Oni na to:  "Nyní už bude muset - my jsme již všechnu její dokumentaci odeslali na zvláštní školu." Tak jsem tam musela zajít udělat pořádný kravál a dostat ty dokumenty zpět. Pořád tomu nerozumím. Nikdy mi nesdělili, proč se tak najednou rozhodli, že by moje dcera měla změnit vzdělávací ústav. To se stalo před dvěma lety a přitom má dcera stále dobrý prospěch.

Čtrnáctiletý Roman Bandy, romský žák na základní škole Chrustová v ostravské čtvrti Slezská Ostrava vyprávěl ERRC  o různých způsobech, jimiž se ho učitelé snažili přemístit na  zvláštní školu, ještě když navštěvoval základní školu Antošovická v ostravské čtvrti Koblov:

Navštěvoval jsem základní školu Antošovická od první do sedmé třídy. Po celou dobu školní docházky jsem tam byl jediným romským žákem ve třídě. V první třídě učitel navrhoval, abych byl přeřazen na zvláštní školu. Ve stejné době škola vystavila stejné doporučení o mém bratrovi. Vůbec neinformovali mé rodiče o svých záměrech a přímo zařídili psychologické testy pro mě a mého bratra v pedagogicko-psychologické poradně. Můj bratr byl testován jako první a neprošel. To bylo provedeno den před tím, než jsem měl být  testován já. Když jsem o tom řekl své matce, rozčílila se, že můj bratr byl na testech bez jejího svolení a zařídila zrušení mého testu. Dala škole jasně na vědomí, že i kdybychom neprošli psychologickými testy, nebo bychom byli donuceni opakovat jeden ročník pětkrát, ona nedopustí, abychom byli přeřazeni na zvláštní školu. Jsem si jistý, že se nám podařilo zůstat ve škole jenom proto, že má matka trvala na tom, aby se nám dostalo standardního vzdělání.

Mnoho romských rodičů s dětmi na základních školách sdělilo ERRC, že představitelé škol se na ně snažili vyvíjet nátlak proto, aby jejich děti mohly být přeřazeny do zvláštních škol. Jedna romská matka ze severomoravského města Bohumín, paní Jarmila Pišojová, jejíž dcera Edyta je  jednou z mála  Romů navštěvujících českou vysokou školu, popisovala ERRC, jak se ji představitelé školy snažili donutit, aby svou dceru, když byla ještě malá,  zapsala na zvláštní školu. Paní Pišojová řekla:

Má dcera Edyta navštěvovala základní školu ještě před pádem komunistického  režimu. Už tehdy ve škole volali na moji dceru jako na 'cikánku', i když tehdy se jakékoliv předsudky vůči Romům ještě více méně držely pod pokličkou. Takže Edyta začala utíkat ze školy a ze školy si mě vždycky zvali k pohovoru, aby mi sdělili, že moje dcera tam opět nebyla. Já jsem si ji vždy chodila vyzvednout do domu její babičky, kam se má dcera vždy uchýlila, když byla nešťastná. Takže já jsem tam pro ni vždy zašla a dovedla ji zpět do školy. Poté na mě začali vyvíjet nátlak s cílem přeřadit Edytu do zvláštní školy. Chtěli, aby byla testovaná, jestli není mentálně postižená. Takže já přišla do školy a  řekla jim, že ona bude testovaná pouze tehdy, pokud budu testovaná já, všichni učitelé ve škole a také všichni psychologové, aby se zjistilo, jestli také nejsou mentálně postiženi. Řekla jsem jim, že má dcera za žádných okolností nepůjde do školy pro mentálně postižené. Od té doby jsem na té škole získala pověst tvrdého rodiče, který se nenechá školou k ničemu dotlačit.

Kdyby byla paní Pišojová pasivnější, Edyta by byla pravděpodobně přeřazena na zvláštní školu. Většina romských rodičů, zvyklých na dlouhé roky diskriminace, by patrně podlehla nátlaku školních autorit.

Jeden psycholog sdělil ERRC, že pro psychology v České republice je běžnou praxí získávat souhlas k přeřazení romských dětí použitím následující formulace: nejprve se romských rodičů zeptají, zdalipak by si nepřáli, aby jejich dítě bylo šťastné. Pokud rodič s touto zavádějící formulací souhlasí, psycholog řekne, že v tom případě bude jejich dítě šťastné právě na pomocné zvláštní škole, cožpak s tím rodič nesouhlasí? Tento dotaz je součástí celého seznamu otázek kladených psychologem, který  získané odpovědi sám píše. Na konci pohovoru jsou rodiče požádáni, aby papír podepsali. Podobně o tom vypráví doktorka Eleonora Smékalová, psycholožka z Olomouce:

Psycholog nebo učitel řekne rodiči: "Vaše dítě nedosahuje ve škole dobrých výsledků: Souhlasíte?" Rodič odkývne. Poté následuje prohlášení, že " vašemu dítěti by tedy bylo lépe na pomocné zvláštní škole" a rodič souhlasí, aniž by si uvědomil, že tím právě dal 'formální souhlas'  k umístění svého dítěte na zvláštní školu. A to je podstata celého rozhovoru.

Pokud rodič dá bez jakéhokoliv odporu souhlas představitelům školy k přeřazení svého dítěte na  zvláštní školu, stává se, že toto rozhodnutí je respektováno i proti doporučení psychologů. Dětská psycholožka, se kterou ERRC mluvilo, uvedla, že již zažili, jak bylo jejich doporučení o nepřeřazování ignorováno, protože rodiče již s umístěním jejich dítěte na zvláštní školu souhlasili. Jejich doporučení bylo považováno za stejně nepodstatné, jako samotný fakt umístění dítěte na školu pro mentálně postižené.

Jestliže je odpověď rodičů  "ne", představitelé školy často vyvíjejí mírný či intenzivní nátlak, aby romské rodiče o přeřazení jejich dítěte na zvláštní školu přesvědčili. Mnoho romských rodičů oznámilo, že na ně byl vyvíjen nepřímý nebo soustavný nátlak na vystavení podpisu, jenž by představitelům školy právně umožnil přeřadit jejich děti na zvláštní školy. Romští asistenti, se kterými ERRC vedlo rozhovory, potvrdili, že vzhledem k tomu, že školy se k tomu neměly, oni sami začali rodičům vysvětlovat důsledky přeřazení na zvláštní školu. Jeden romský rodič sdělil ERRC: " Řekli mi, že ´budete litovat až vaše dítě propadne ze všech předmětů na základní škole a vy budete muset přijít za námi.´" Jeden dětský psycholog informoval ERRC: "Když dítě zcela jasně nemůže zůstat na základní škole a rodič jej odmítne přemístit, dítě nemůže být přeřazeno a my se pak daného rodiče snažíme přesvědčit."

Souhlas podložený řádnou informovaností rodiče tedy zůstal jen na papíře. Ani jeden romský rodič, kterých se ERRC dotazovalo, neuvedl, že jim byly sděleny důsledky přeřazení jejich dětí do zvláštních škol. Nikomu z nich nebylo řečeno, že zvláštní školy jsou školy pro mentálně postižené. Nikomu z nich nebylo řečeno, že po ukončení školní docházky na zvláštní škole nemají jejich děti téměř žádnou šanci získat dobré zaměstnání. Mnoho romských rodičů, se kterými ERRC o těchto důsledcích hovořilo, také dalo najevo své překvapení a rozhořčení. 

4.2.  Neúměrně častá doporučení k psychologickému vyšetření

Pedagogičtí odborníci a romští aktivisté uvádějí, že k psychologickému vyšetření kvůli přeřazení na zvláštní školu je doporučováno mnohem více romských dětí než ostatních. Celkově se má za to, že kdyby bylo možno zmapovat všechny okolnosti,  diskriminace ohledně  počtu romských dětí doporučovaných k vyšetření ve srovnání s ostatními dětmi by byla zcela evidentní. 

Podnět k doporučení  psychologického vyšetření může přijít od mnoha osob. § 7(2) Vyhlášky o speciálních školách z roku 1997 uvádí:

Návrh na  zařazení dítěte nebo žáka do škol uvedených v odstavci 1 může řediteli této školy podat zástupce žáka, škola, kterou žák navštěvuje, pedagogicko-psychologická poradna, zdravotnické zařízení, orgány péče o  rodinu a dítě, výchovné centrum a diagnostický ústav sociální péče pro mentálně postiženou mládež.

Nicméně v praxi vydává doporučení k posudku lékař, který provádí předškolní zdravotní vyšetření, nebo velmi často základní škola, pokud ji dítě již navštěvuje.

Porovnávání  počtu romských dětí doporučených k psychologickému posudku s počtem ostatních dětí se během výzkumu ERRC ukázalo jako nemožné. Žáci mohou být doporučeni  do pedagogicko-psychologické poradny z mnoha důvodů, které se navíc vůbec nemusí vztahovat k otázce zařazení do zvláštní školy. Mnoho žáků pravidelně navštěvuje poradny psychologů kvůli běžným problémům. Proto se dotazy, které byly posílány učitelům a ředitelům základních škol, zjišťující kolik dětí doporučili k psychologickému  posouzení, ukázaly pro tento výzkum jako nic neosvětlující. Titíž učitelé a ředitelé však odmítli uvést, kolik žáků poslali od poraden psychologů za účelem přeřazení na zvláštní školu.

Pouze jediná poradna  reagovala na dotazy ERRC a poskytla číselné údaje o romských dětech doporučených k posouzení za účelem přeřazení na zvláštní školu. Pedagogicko-psychologická poradna v severočeském Mostu oznámila, že z celkového množství dětí doporučených k vyšetření bylo přibližně 39% romských. 

Výkazy některých současných  i bývalých učitelů a ředitelů ukazují, že množství doporučení vydaných pro romské děti je značně vyšší než  počet doporučení vydaných pro děti neromské. Například pan Pavel Kuchař, bývalý ředitel zvláštní školy, sdělil ERRC tuto infotmaci:

Kvůli jejich odlišnému chování jsou romské děti často posílány k psychologickému vyšetření z důvodu jejich přeřazení na zvláštní školy - především v průběhu prvních a druhých ročníků základní školy. Zvláštní školy jsou považovány pro jejich rasu jako mnohem vhodnější.

Lékaři, ke kterým romské děti přicházejí na povinné předškolní zdravotní vyšetření, doporučují tyto děti k zápisu na zvláštní školy. Například David Pešta, nyní již dvacetiletý mladý muž, byl na zvláštní školu poslán právě lékařem. Pouze poté, co jeho rodiče odolali nátlaku a odmítli jej na zvláštní školu poslat, mohl David nastoupit na základní školu. On sám později úspěšně dokončil středoškolské vzdělání. Ve svém písemném prohlášení pan Pešta uvádí:

Navštěvoval jsem základní školu v ulici Dětská. Před mým zápisem do základní školy    […] mi lékař doporučil, abych navštěvoval zvláštní školu.  To moji rodiče odmítli, ale museli přistoupit na kompromis, že se můj nástup na základní školu odloží o jeden rok.. Doporučení lékaře bylo absolutně neoprávněné a já si myslím, že to tak bylo pro můj romský původ. Vzhledem k tomu, že jsem byl schopen číst již od svých čtyř let a nikdy jsem neměl problémy s plněním školních osnov, nemohu dojít k žádnému jinému závěru.  Navíc jsem byl jedním z nejlepších žáků ve třídě. Kromě toho jsem navštěvoval  a ukončil střední školu ve Spojených státech, kde jsem získal středoškolský diplom (high school certificate). Mám také v úmyslu nastoupit příští rok na vysokou školu. Pokud by moji rodiče bývali byli přistoupili na doporučení lékaře, nikdy bych nemohl navštěvovat základní školu a nezískal bych tak řádné vzdělání.

Pavel Kuchař, bývalý učitel zvláštní školy, se domnívá, že praxe posílání romských dětí na zvláštní školy odráží protiromský postoj lékařů:

Mnoho dětí na naší škole nikdy nenavštěvovalo školu základní a na zvláštní školu bylo zařazeno na základě jejich testů IQ. […] Myslím si, že lékaři posílali romské děti k psychologům kvůli jejich předsudkům a také na základě jejich zkušeností s nimi.  Nemohu si jinak vyložit  tak neúměrně vysoké číslo romských žáků testovaných a zapsaných na zvláštní školy, které by poukazovalo na to, že romské děti byly do pedagogicko-psychologických poraden posílány systematicky z jediného důvodu […]

4.3. 	Role psychologů při zařazování romských dětí do zvláštních škol

Posudek psychologů hraje klíčovou roli ve věci přeřazení dítěte do zvláštní školy. Co přesně by měl psycholog hodnotit, je předmětem diskusí již v podstatě od roku 1989. Použití testů inteligence v průběhu vyšetření ukazuje, že částí posudku je suché změření  inteligence dítěte. V minulosti  toto hodnocení vedlo k ráznému rozhodnutí, zda dítě mentálně postižené je, či není. Protože však tato hodnocení vyvolávala nemalou kritiku, začali psychologové označovat předmět jejich hodnocení jako školní zralost.

Právní postavení psychologů je nejasné. § 7(4) Vyhlášky o speciálních školách z roku 1997 uvádí, že poradna psychologa shromáždí všechny podklady potřebné k rozhodnutí,  nicméně nepřikazuje školám, aby svá rozhodnutí s psychology konzultovaly. Navíc § 6(1) stejné vyhlášky umožňuje  umístit na zvláštní školy i děti bez zdravotních problémů. Nejenže není jasné, jaký prospěch by měly tyto ”zdravé” děti  z docházky do školy pro ”děti s mentálními vadami”, ale umožňuje to také  psychologům  rozhodovat se na základě arbitrárního nebo diskriminačního přístupu.

Jak psychologové,  tak  vedení vzdělávacích zařízení  schvalují účast psychologů v procesu rozhodování, které se týká zařazení na zvláštní školy. V praxi psychologové hrají klíčovou roli ve věci opravňující přeřazení dítěte, je to důsledek  stále velkého respektu české společnosti k odborným posudkům. Stejně jako ve většině zemí Evropy - a zejména v zemích bývalého komunistického bloku - ani Česká republika nezažila výraznější projev odporu vůči hegemonii odborníků prosazující se ve společnosti. A proto je zde tendence respektovat odborné posudky ve všech oblastech a všichni zúčastnění se spoléhají zejména na  tyto paternalistické znalosti; názor psychologa je často nade vše.

K vysvětlení postupu zařazující dítě na zvláštní školu doktor Petr Klíma, psycholog pedagogicko-psychologické poradny v Praze 3, uvádí:

Škola po poradě s rodiči - nebo nezávisle na nich - podá návrh na vyšetření. Poté, co byl návrh vydán, je dítě posláno k vyšetření do pedagogicko-psychologické poradny. Tato vyšetření a další podklady o dítěti jsou pak shromážděny a je vystaveno odborné vyjádření.

Na základě testů a jiných podkladů, jako je například lékařská zpráva nebo zpráva ze školy, kterou dotyčný žák navštěvuje, psychologové doporučí vzdělávací postup pro nejbližší období, zahrnující zvláštní školu, základní školu, opakování ročníku, odložení nástupu do školy nebo kombinaci těchto možností. Žádný z psychologů, se kterými ERRC vedlo rozhovory, nepotvrdil, že by posílal žáka do zvláštní školy pouze z toho důvodu, že je Rom. Avšak diskriminace se různým způsobem výrazně projevuje. Mnoho testů je kulturně předpojatých. Navíc jsou testy pouze jedním prvkem v celém posuzovacím procesu, který údajně bere v úvahu i rodinný a sociální status dítěte a jiné faktory vlivu prostředí. Pokud testy neprokážou předpokládanou neschopnost romského dítěte, jsou další podklady často zpracovány  a hodnoceny tak, aby dítě bylo nakonec na zvláštní školu posláno. Navíc ERRC zdokumentovalo mnoho případů zneužití posuzovacího procesu včetně špatného testování nebo neschopnosti daný případ dostatečně posoudit.

4.3.1. Procedurální zneužití: Neschopnost daný případ dostatečně posoudit

Mnoho pracovníků ve školství sdělilo ERRC, že za žádných okolností nebylo dítě přeřazováno ze základní školy na zvláštní bez předešlého psychologického posudku.. Psychologové, se kterými ERRC hovořilo, uvedli, že kompetentní posudek o vzdělávacím potenciálu dítěte nemůže být proveden za jednu hodinu. V rozporu s těmito tvrzeními výzkum ERRC v Ostravě na konci roku 1998 a na počátku roku 1999 poukázal na mnoho případů, při kterých nebyly romské děti vůbec vyšetřeny, nebo  posudky na ně byly vystaveny za velmi krátkou dobu.

Postupy jako takové jsou neprůhledné a mnoho romských rodičů potvrdilo ERRC, že v průběhu samotných vyšetření byli psychology požádáni, aby čekali mimo ordinaci, zatímco jejich děti podstupovaly různá vyšetření. ERRC hovořilo s rodiči romských dětí, které počaly navštěvovat zvláštní školu bez předešlé zkušenosti se školou základní. Z celkového počtu dotázaných 45 tvrdilo, že jejich děti nepodstoupily žádná psychologická vyšetření. Dalších 54 uvedlo, že navštívilo se svými dětmi pedagogicko-psychologické poradny a že jejich vyšetření netrvala déle než 30 minut. Dotazovaní rodiče tří romských dětí uvedli, že jejich děti byly posuzovány v době mezi třiceti až šedesáti minutami. Rodiče pouhých sedmnácti dětí uvedli, že strávili v pedagogicko-psychologických poradnách déle než jednu hodinu..

ERRC dodatečně hovořilo s rodiči romských dětí, které byli přeřazeny ze základní školy na školu zvláštní. Z  dotázaných 29 potvrdilo, že se svými dětmi nikdy nenavštívili pedagogicko-psychologické poradny kvůli vyšetření. Rodiče 36 romských dětí sdělilo ERRC, že poradnu navštívili, ale nestrávili tam déle než 30 minut. Rodiče 27 z těchto přeřazených dětí strávilo v poradnách déle než jednu hodinu.

Marie Sochorková, která učila na ostravské zvláštní škole Poděbradova ve školním roce 1993/1994 uvedla, že v její třídě bylo třináct žáků, z nichž bylo deset  Romů. Prohlásila, že deset  žáků, které učila, začalo plnit školní docházku na základní škole na začátku první třídy a žádné z nich nikdy nepodstoupilo psychologické vyšetření.

Marie Čadecká, Romka, která učila na zvláštní škole Poděbradova do roku 1993 sdělila, že vyšetření až po zápisu bylo na její škole běžnou praxí:

Všichni třídní učitelé měli na každé dítě složky s lékařskými a psychologickými posudky prokazujícími, že dané dítě je mentálně postižené. Víceméně však bylo běžné, že dítě bylo nejprve zapsáno a teprve později jej vyšetřili.
   
Na počátku roku 1999 Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy zavedlo zápisy na zvláštní školy, což byl postup, který předtím existoval pouze na školách základních. U žáků se nyní požaduje, aby byli pro následující školní rok zapsáni během několika dní  koncem zimy nebo  počátkem jara. Romské děti v Bohumíně a Ostravě byly pro školní rok 1999/2000 údajně zapsány bez jakéhokoliv předešlého psychologického posudku.

	Jeden psycholog informoval ERRC o obvyklé praxi při posuzování romských dětí:

Někdy je romské dítě testováno ve věku pěti let a testem neprojde. Rodič nicméně odmítne dítě zapsat na zvláštní školu. Dítě proto začne navštěvovat školu základní, ale po jednom nebo dvou letech učitelé chtějí dané dítě přemístit na školu zvláštní. Tentokrát již dítě není opětovně testováno v pedagogicko-psychologické poradně, protože pro učitele jsou jednoduše směrodatné výsledky testu provedeného na dítěti v jeho pěti letech.  Takže přeřazení dítěte je provedeno bez jakékoliv další návštěvy poradny.

Někteří čeští psychologové odmítají, že by na zvláštních školách byly děti, které neprošly žádným vyšetřením, nebo byly vyšetřeny nedostatečně. Například doktorka T.A., ostravská psycholožka, řekla ERRC, ”Je zavádějící si myslet, že děti byly na zvláštní školy umístěny jen tak.  Byly tam umístěny na základě výsledku pečlivého testování a posuzování.”

Psychologům je dáno volné pole působnosti k tomu, aby rozhodli, které podklady jsou nejdůležitější pro celkové hodnocení dítěte. Jedna psycholožka a bývalá zaměstnankyně pedagogicko-psychologické poradny v Brně sdělila ERRC, že nikdy neviděla žádné písemné instrukce z ministerstva školství, jež by upřesňovaly provedení podrobného posudku. V písemném prohlášení paní Marie Plánková, ředitelka okresní pedagogicko-psychologické poradny v Přerově, uvádí:

Pedagogicko-psychologické pohovory, které jsou přítomny v celé státní školní soustavě, včetně pedagogicko-psychologických poraden, nejsou omezovány žádnými instrukcemi nebo metodologickými doporučeními pro použití konkrétních terapeutických metod a technik. Každý psycholog používá metody, které shledává nejvhodnějšími pro daný druh problému, klienta nebo situaci atd. 

4.3.2. Vyšetřování na základě testů

Když český psycholog posuzuje inteligenci dětí, je často jádrem hodnocení test inteligenčního kvocientu (IQ). Jedním široce rozšířeným argumentem, používaným k odmítání existence jakékoliv diskriminace při zařazování romských dětí na zvláštní školy, je víra, že tyto děti jsou na tyto školy zařazovány na základě objektivních testů. Díky těmto argumentům je s vědeckým testovacím postupem spjatý stejný respekt jako v případě víry v odbornost expertíz, jak bylo již výše uvedeno.  Nicméně je jasně prokázáno, že testy IQ se obecně vzato vyznačují kulturní specifičností a že testy používané v České republice jsou vůči romským dětem zaujaté v tom smyslu, že požadují takové kulturně specifické znalosti, které  romské děti znevýhodňují ve srovnání s ostatními dětmi. Vyskytují se i  názory, že testy IQ pouze reprodukují výsledek očekávaný psychologem.

Záleží na psychologovi jaké použije testy. Neexistuje žádný zákon, který by vymezoval, které testy by měly být použity, nebo jak by měly být aplikovány. Podle doktorky Hany Prokešové, ředitelky pedagogicko-psychologické poradny v Praze 5, neexistuje dokonce ani žádná směrnice o tom, jaké testy použít v kterých případech.

Studie, vypracovaná psychology Jiřím Danem a Hanou Palatovou na podkladech 63 pedagogicko-psychologických poraden a otištěná ve Výchovném poradenství, periodika Institutu pedagogicko-psychologického poradenství v České republice, ukázala, že byly používány následující testy:

Reversn test (A.W. Edfeldt)			                        			60
Barevn progresivn matrice (J.C. Ravem)					56
Test školní zralosti (A. Kern, J. Jirásek)					52
Stanford-Binetova intelligenčn kla - celkem				47
	Třetí revize								38
	Čtvrtá revize								9
Zkouka laterality (Z. Matějček, Z. Žlab)					46
Zkouka znalostí předškolních dětí (Z. Matějček)				41
Wechslerova intelligenčn kla  pro dětí - celkem			              	32
	Z toho:
	PDW 									23
	WISC									9
Kresba postavy (F.L. Goodenough nebo D.B. Harris nebo J. Šturma)		28
Test obkreslovn (Z. Matějček)						23
Orientačn test dynamick praxe (J.Míka)					20
Obrzkově slovnkov zkouka (O.Kondáš)					18
WPPSI									13

Z těchto jsou Stanford-Binetovy testy, Wechslerovy testy a testy WPPSI testy IQ, které měří inteligenci na numerickém základě. Test WISC je standardním Wechslerových testem inteligence; jeho třetí vydání je v současnosti v České republice nejužívanějším testem . Test WPPSI je také verzí Wechslerova testu.

Čeští psychologové poukázali na fakt, že specifické testy inteligence, jež jsou v Čechách nejhojněji užívány, jsou problematické obzvláště ve vztahu k Romům. Například test PDW, který byl pro použití v České republice adaptován v roce 1972 a je údajně pouze jediným testem inteligence, jenž  byl  adaptován z hlediska místních potřeb. Test obsahuje kulturně specifické odkazy, jako např. ”pojišťovny” - významná část romské komunity v České republice si pojištění nemůže dovolit. V jednom případě se test táže: ” Proč dáváme lidi do vězení?”, tedy dotaz, na který by romské dítě mohlo klidně odpovědět, ”My nevězníme lidi, protože nikdo z nás není v českém soudnictví.” Tato odpověď by však nebyla považována za správnou.

Psychologové taktéž kritizují Wechslerův test. WISC III byla do České republiky uvedena teprve nedávno a v současnosti používaná verze nebyla na české poměry vůbec upravena. U otázek se předpokládá, že dítě, které je testováno, pochází z Velké Británie. Stanford-Binetův test nebyl také přizpůsoben na české poměry a žádný z testů nebere v úvahu kulturní odlišnost romských dětí. 

Testy inteligence jsou kulturně předpojaté a jejich předpokládaná objektivita závisí na projektované kulturní uniformitě testovaných lidí. Romští aktivisté poukazují na známý případ, ve kterém bylo dítě ohodnoceno jako mentálně postižené mimo jiné z toho důvodu, že nebylo schopno přiřadit ”nůž”, ”vidličku” a ”lžíci” ke kategorii ”příbor”, protože tento výraz není běžně užíván v  romských rodinách.

Všechny používané testy se kromě toho zaměřují pouze na jediný okamžik z celé učební vývojové křivky, jejíž průběh a rychlost se od dítěte k dítěti může značně lišit. Testy založené na dynamickém hodnocení dítěte po určité období nebo ty, které měří schopnost osvojení si nějaké dovednosti  během celého testovacího postupu, nejsou momentálně používány, anebo nebudou k dispozici v České republice ještě minimálně jeden rok. Navíc libovůle, s jakou mohou čeští psychologové s testy nakládat, nedává vůbec žádnou záruku, že výše zmíněné testy budou použity.

Snad ještě více zavádějící než kulturní předpojatost testů a libovůle psychologů při jejich aplikaci je neomezená volnost, s níž psychologové v České republice  rozhodují, jaké výsledky z testů vykazují poruchy učení.  Standardizace z roku 1992, zavedená World Health Organization, uvádí, že výsledek  testu inteligence pod hranicí 70 poukazuje na mentální retardaci. Doktorka Eleonora Smékalová, psycholožka, sdělila ERRC, že v praxi není v České republice žádný jednotný  standard, který by určoval, co je mentální handicap nebo retardace:

V České republice je dle Vyhlášky o speciálních školách jasné, že tyto školy jsou určeny pro mentálně zaostalé děti. Nicméně jeden z problémů vytváří sám zákon, když blíže nespecifikuje, co to je mentální zaostalost, a tomuto problému především čelí psychologové v pedagogicko-psychologických poradnách při testování dětí. Například Weschlerův  PDW test udává definici ”slabomyslnosti”, ale jiné testy žádná kriteria neuvádějí. A kromě toho existuje mezi klinickými psychology mnoho názorů na to, co znamená ”mentálně retardovaný”. Další anomálií je fakt, že k tomu, aby mentálně zaostalý člověk požíval sociálních výhod, musí být jeho IQ ve výsledcích státního testu vytvořeném pro tento účel nižší než 50. […] Zákon o školách odmítá psychologické spojení mezi výsledky testu IQ a úspěchem na základní škole. A definice toho, zda je dítě schopno být úspěšně vzděláno na základní škole zůstává nevysvětlena. Proto nelze mezi českými psychology dojít ke stejnému názoru na co aplikovat mentální retardaci.  Každý psycholog tedy užije svého vlastního úsudku. Někteří psychologové jsou toho názoru, že děti, které dosáhnout výsledku mezi 70 a 85 patří do zvláštní školy.

Dokument Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy o Alternativním vzdělávacím programu zvláštní školy pro žáky romského etnika uvádí, že ”Žáci s lehkou mentální retardací, to znamená s IQ přibližně 50-69, jsou pravidelně zapisováni na zvláštní školy.”  Ředitel  okresní pedagogicko-psychologické poradny v Přerově ve svém písemné prohlášení pro ERRC uvedl, že neexistuje žádná pevně stanovená úroveň IQ, která by byla směrodatná pro zařazení žáka do zvláštní školy: ”Je bodem do diskuse, jak vysoké by IQ [při kterém jsou děti posílány do zvláštních škol] mělo být.” Totéž potvrdila doktorka Hana Prokešová, ředitelka pedagogicko-psychologické poradny v Praze 5. Dále ERRC řekla: ”To, co se přesně považuje za mentální disfunkci, není v České republice přesně definováno. Každý si stanoví svůj vlastní standard a podle toho řídí svůj konečný úsudek.”

Absence jakýchkoliv směrnic z Institutu pedagogicko-psychologického poradenství v Praze o tom, jaký výsledek testu inteligence poukazuje na mentální zaostalost, ponechává volný prostor pro libovolná a diskriminující rozhodnutí na jednotlivých psycholozích.

Dokonce i psychologové a pedagogičtí odborníci, kteří jsou jinak jednotní co se týče testování inteligence, kritizují použití inteligenčních testů při stanovení osudu šestiletých dětí.  Jeden britský psycholog pracující v České republice na jednom školním projektu prohlásil, že ”klasifikovat děti ve věku šesti let je nechutné.” 

Posléze někteří psychologové dokonce prohlásili, že zcela pochybují o vyhodnocovacích schopnostech testů. Například pan T.Š., psycholog a bývalý zaměstnanec pedagogicko-psychologické poradny, říká:”Testy jsou pouhým nástrojem. Vyprodukují jen to, co chce samotný psycholog.”

4.3.3. 	Další části psychologického posudku

Když testy neprokáží předpokládanou neschopnost romského dítěte, jsou další podklady zaranžovány takovým způsobem, aby bylo dítě shledáno nevhodným pro docházku na základní škole. Kromě již dříve zmíněných testů jsou dalšími částmi psychologického hodnocení souhrn podkladových informací zahrnujících oznámení ze školy, pokud nějaká existují, informace o rodině a sociálním zázemí dítěte, lékařské zprávy a jiné informace, jež jednotlivý psycholog považuje za relevantní.

Posuzovací proces tak ponechává dveře otevřené nevyčerpatelnému množství nahodilých rozhodnutí, ježto jakýkoliv aspekt vztahující se k danému případu dítěte se může brát v úvahu pro konečný posudek. O co víc se samotný posuzovací proces posunul dál od černobílého rozlišování mezi poruchou učení a mentálním potenciálem, o to více jsou do posudku vsouvány kulturní faktory.  Jedna psycholožka například prohlásila, že kromě testů také bere v úvahu ”sociální adaptabilitu založenou na  závislosti dítěte na matce, mé schopnosti přijít v kontakt s dítětem a sledování dítěte při hře, hygienické návyky po rozhovoru s matkou.[…]”

Metoda vyšetření dítěte, kterou odborník provádí odtažitým, klinickým způsobem, je pro většinu Romů kulturně absolutně cizí. Konečný dopad na dítě se ještě znásobí opovrhováním a averzí většiny psychologů vůči Romům. Jeden psycholog řekl ERRC:

Atmosféra, do jaké se romské dítě v pedagogicko-psychologické poradně dostane, je pro ně frustrující. Čeští psychologové přistupují k romskému dítěti drsně a ještě před tím, než začnou dítě testovat, jej již a priori posuzují jako propadlíka. V porovnání s neromskými dětmi je tak romské dítě méně obeznámeno s prostředím pedagogicko-psychologické poradny, a cítí se tam nepohodlně. Jeden z vedoucích pracovníků pedagogicko-psychologické poradny v Ostravě mi v březnu 1999  řekl, že romské dítě nikdy nemůže přesáhnout průměr.

Tentýž psycholog pak pokračoval:”Výslovnost romského dítěte se také obecně odlišuje od neromského dítěte a psychologové tak někdy špatně usuzují, že romské dítě je hloupé jenom kvůli jeho přízvuku.”

Získávání statistiky o počtech romských dětí doporučených psychology na zvláštní školy nebo v podstatě jakékoliv informace od psychologů pracujících v pedagogicko-psychologických poradnách i dalších českých institucích se ukázalo jako nesmírně obtížné v průběhu celého výzkumu prováděného ERRC. Jedna pedagogicko-psychologická poradna v západočeském Sokolově reagovala na dotaz ERRC a v písemné odpovědi uvedla, že v průběhu školního roku 1997/1998 tvořili Romové 65% z celkového počtu dětí, které byly doporučeny na zvláštní školu.

Představitelé pedagogicko-psychologických poraden často tvrdí, že jejich ústavy nevedou žádnou statistiku o romské populaci na základě etnické příslušnosti. Pedagogicko-psychologické poradny často navštíví z různých důvodů několik tisíc žáků. Mnoho žáků, včetně romských dětí kvůli posudku, je navštíví pouze jednou. Je proto možné, že dané statistické přehledy nejsou v pedagogicko-psychologických poradnách vypracovávány stejným způsobem jako na mnoha školách v České republice.

To však neznamená, že by etnicita nebyla v poradnách zaznamenávána. Jednotlivé složky jasně uvádějí, zdali je či není dané dítě romského původu, a jednotliví psychologové připravili statistické přehledy pro potřeby ERRC. Ty však nebyly dostatečně reprezentativní. Přesné statistické analýzy by mohly být vypracovány pouze při plné spolupráci s pedagogicko-psychologickými poradnami. Podle zkušenosti ERRC však něco takového není zatím zcela reálné. Komunita psychologů v České republice je příliš malá a brání své profesní zájmy, a tak většina psychologů otevřeně odmítá, že by etnická odlišnost ovlivňovala jejich práci.

I když někteří psychologové toto tvrzení zpochybňují. Doktorka Hana Prokešová, ředitelka pedagogicko-psychologické poradny v Praze 5, prohlásila, že psychologové často posílají děti do zvláštních škol s plným vědomím, že tyto děti nejsou mentálně postižené.

Prostředí absolutní důvěry v odborné hodnocení dodává velkou váhu ”odbornému názoru”. Čeští pracovníci ve školství, psychologové, romští aktivisté, romští asistenti ve školách a stejně tak romští rodiče prohlásili, že pokud z hodiny posuzování na základě testů vyplyne závěr, že dané dítě je debilní, pak je již malá šance toto rozhodnutí odvolat.

4.3.4. 	Odstranění překážky: ”Hraniční případy” a ”Diagnostický pobyt”

U romských dětí se často stává, že psychologové upřednostňují nevynášet definitivní závěr o vzdělávacích schopnostech daného dítěte. Protože jejich kulturní odlišnost nelze dost dobře vyjádřit v  pozitivistickém prostředí české psychologie, je většina Romů posuzována jako ”sporné nebo hraniční případy”. Ostravský psycholog informoval ERRC: 

Vyskytne-li se  hraniční případ, obvykle čelíme obtížné volbě. Na jedné straně se domníváme, že dítě by mohlo zvládnout základní školu, na straně druhé víme, že za podmínek velkých tříd a náročných osnov se těmto slabším dětem nedostane takové pozornosti, jaké by si zasloužily.

Problém ”hraničních případů” je v souvislosti s romskými dětmi vyzdvihován českými psychology do takové míry, že se nelze ubránit závěru, že pojem ”hraniční případ” se vlastně týká výhradně  Romů. Skutečnost, že tolik romských dětí je ”hraničních” (to znamená, že mají neuzavřené výsledky testů) jakoby naznačovala, že jakmile má psycholog před sebou v poradně Roma,  okamžitě se začne zabývat úvahami o jeho inteligenci, tedy jedná tak, jak by nikdy nejednal, kdyby měl před sebou  dítě neromského původu.  To, že je dítě psychologem považováno za ”hraniční”, je prvním krokem do sféry předpokládané abnormality, ze které není pro romské dítě návratu.

Pro tzv. hraniční případy mohou psychologové doporučit počáteční zkušební období - ”diagnostický pobyt” - na zvláštní škole. Vyhláška o speciálních školách z roku 1997 uvádí:

[…] Ve sporných případech může rozhodnutí o zařazení předcházet diagnostický pobyt dítěte nebo žáka v příslušné speciální mateřské škole nebo speciální škole v délce dvou až šesti měsíců.

ERRC zaznamenalo významné odchylky v délce diagnostických pobytů, které jsou běžně předepisovány. Ředitelé zvláštních škol v Ostravě uvedli, že diagnostický pobyt může být předepsán až na dobu šesti měsíců a také že bylo běžné tam děti po tuto dobu držet.  Zástupce ředitele opavské zvláštní školy Slezský odboj paní Helena Dobrušová nicméně uvedla, že její škola nikdy nepřipustila, aby diagnostické pobyty překračovaly období od šesti týdnů do dvou měsíců, protože ”poté, co se dítě vrátí zpět do základní školy, může být již příliš pozadu za probranou látkou, aby ji dohonilo.”

Ředitel zvláštní školy je povinen přeřadit dítě zpět do základní školy, kdykoliv si to stav dítěte vyžaduje. V praxi jsou však romské děti málokdy přeřazovány z diagnostického pobytu zpět na běžné základní školy. Kromě toho diagnóza není vůbec žádnou diagnózou, ale spíše jednoduchou zprávou učitele o prospěchu žáka. Podle jednoho bývalého učitele zvláštní školy:

Na konci pětiměsíčního období by měl učitel napsat zprávu, jež hodnotí, zda přeřazení dítěte je vhodné. Ta je však pouhou formalitou a téměř nikdy se nestane, že by bylo dítě posláno zpět. Učitel nakonec uzavírá, že z důvodu mentální retardace dítě vyžaduje zvláštní péči. 

Kromě toho není rozhodnutí o tom, kdy ukončit diagnostický pobyt dítěte a kdy jej vrátit do normální základní školy v rukou psychologa, který možná dítě k pobytu původně doporučil, ale spíše v rukou ředitele zvláštní školy a jeho rodičů.

Jeden učitel pražské zvláštní školy si vzpomněl pouze na dva případy, kdy byly děti přeřazeny zpět na základní školu ze školy zvláštní, na kterou byly předtím poslány na základě diagnózy. Další bývalá učitelka zvláštní školy, paní Pavla Boučková, pro ERRC prohlásila:

Jednou jsem na konci diagnostického pobytu poslala dítě zpět do základní školy. Nebylo žádného důvodu, proč by muselo zůstat na zvláštní škole. Byl to inteligentní chlapec s výchovnými problémy. Když jsem jej však poslala zpět, oni vyvolali rozruch, jako bych hrubě porušila předpisy. Po roce přišel znovu do zvláštní školy a tehdy už opravdu potřeboval naši pomoc. Po celý rok jej jeho učitelka ignorovala, a to jenom proto, aby mohla dokázat, že ho sem poslala oprávněně.

Jen velmi málo žáků se tedy poté, co byli diagnostikováni na zvláštních školách, vrátilo zpět do základních škol. Posudky romských studentů přeřazených kvůli diagnostickému pobytu jsou vesměs negativní. Důsledek označení nálepkou ”hraniční” - což je samo o sobě etnicky zakódované označení - je téměř jistě cestou ústící do světa zvláštního školství.

Čeští psychologové mají ještě jeden  termín pro ty děti na zvláštních školách, které tam možná nepatří: "pseudo-oligophrenní". Tato kategorie nenabízí nic víc, než  to co naznačuje: jsou řešeny případy osob, jež nejsou mentálně postižené, ale jeví se tak  v prostředí přísných vědeckých norem. ”Pseudo-oligophrenní" děti nejsou nic jiného než ”hraniční případy”  v pozdějším stádiu procesu, tedy s jedním či dvěma lety prožitými na zvláštní škole.

Další důkaz o přítomnosti diskriminace při hodnocení  Romů jako ”hraničních případů” lze najít při porovnávání počtu Romů na zvláštních školách s počtem Romů na jiných školách pro postižené děti. Na pomocných školách, kde jsou například děti s vážnými poruchami učení, je jejich počet nižší, také se nijak hojně nevyskytují mezi studenty uvolněnými z kompetence ministerstva školství. Například z 52 žáků, navštěvujících pomocnou školu Jeseninova v ostravské čtvrti Kunčice, jsou tři Romové. Podobně také nic nenasvědčuje tomu, že by hodně Romů navštěvovalo školy pro tělesně postižené. Paní Němcová, ředitelka zvláštní základní školy v ostravské městské nemocnici - školy pro tělesně postižené - sdělila ERRC 16. února 1999, že z 235 žáků navštěvujících školu nebylo ani jedno romského původu.

A právě přesně na této mlhavé hranici mezi hlavním proudem ve vzdělání a zvláštním školstvím doplácejí   Romové na svou etnickou odlišnost. V klinickém světě těžkých učebních disfunkcí nebo tělesných postižení je etnická odlišnost zaměňována za intelektuální nedostatky.

4.4. 	Zařazování do zvláštních škol z důvodu  jazykové odlišnosti

Mnoho odborníků a romských aktivistů tvrdí, že Romů je ve zvláštních školách tolik proto, že romské děti nastupují do základních škol za situace, kdy  jejich mateřským jazykem je romština, nemohou tedy rozumět výkladu učitelů nebo  psychologům při  hodnocení. To může být jistě pravda v mnoha případech. Názor, který se více zabývá jazykovou situací Romů v rámci české vzdělávací soustavy, je založen na tom, že pojetí jazyka, národní jazyk, český jazyk, romský jazyk, a spisovná mluva jako taková, které jsou spjaty s českou kulturou a specificky českou vzdělávací tradicí, prostupují celým českým školským systémem v takové míře, že romské děti se od samého počátku postupně  odcizují.

Romské děti v České republice jsou vystaveny značné pestrosti jazyků. Kromě mnoha jazykových variant mluvené češtiny ( které však pravděpodobně učitelé ve školách neužívají), slyší romské dítě před vstupem do školy ve svém domácím prostředí a blízkém okolí obvykle vedle dvou dialektů romštiny ještě maďarštinu a slovenštinu. Mezi další jazykové vlivy lze ještě započítat anglicky a německy mluvené televizní stanice a polštinu, pokud romské dítě bydlí v některých oblastech severní Moravy s polskou populací.

Někteří Romové doma hovoří jedním z romských dialektů a nebo mají romsky hovořící rodiče. Romština měla vždy historicky podřízené sociální a kulturní postavení. V dobách komunismu byla romština různě charakterizována, například jako jazyk, který ”by zpomalil proces přeučení Romů”, nebo také jako ”upadající jazyk sociálně a kulturně zvrácené části populace.” Ve školách byly děti trestány za to, že mluvily romsky: tresty byly od napomenutí za každé vyslovené slovo v romštině, přes zákaz vstupu do táborů a různých dětských zařízení až po ostříhání dětských hlaviček dohola. I když se tyto tresty dnes objevují zřídkakdy, toto stigma na romském jazyce dosud přetrvává a předsudky o méněcenném postavení Romů stále ovlivňují celkový postoj českých občanů k tomuto etniku. Doporučení přiložená ke Zprávě Rady pro národnostní menšiny píšou například o ”jazykově a socio-kulturně nevýhodném prostředí”. V České republice nejsou pro česky a romsky hovořící občany  podmínky pro bilingvismus.

Za komunistického režimu oficiální představitelé odrazovali Romy od užívání svého mateřského jazyka. Mnoho Romů proto začalo česky hovořit i doma. Čeština, kterou mluvili, se však zřetelně odlišovala od češtiny užívané Čechy neromského původu: charakteristické gramatické, syntaktické a lexikální prvky romského jazyka byly doslovně přeneseny do jazyka českého. Navíc mnoho slovenských výrazů bylo upřednostňováno před jejich českými ekvivalenty. Tento druh jazyka, kterým stále v České republice hovoří mnoho lidí, je znám jako romský ”etnolekt”.   Gramatické rysy českého romského etnolektu, např. rozdílné použití předložek nebo sloves pohybu, jsou zejména učiteli posuzovány jako chybné v porovnání se spisovnou češtinou.

Romští rodiče často používají tento etnolekt v hovoru se svými dětmi. Lingvistka Milena Hübschmannová zaznamenala, že silný příklon k spisovné verzi českého jazyka je jasným indikátorem toho, že ”romští rodiče v České republice chtějí, aby jejich děti studovali, jako důkaz slouží jejich snaha hovořit s dětmi česky.”

Problém jazyka se vnáší do celého posuzovacího procesu a je také permanentně přítomen ve všech aspektech vzájemného vztahu mezi Romem a českým školním systémem. Historik Ctibor Nečas uvádí:

Dokonce i z těch dětí, které znají romštinu málo a nebo vůbec ne, jich mnoho nezvládne jazyk, v jakém je vedeno studium, a mají velké problémy při porozumění národní historie a zeměpisu a dalších předmětů, jejichž pochopení závisí na obratnosti v daném jazyce. Dochází k tomu proto, že i když romština není jejich rodných jazykem ve své formální struktuře, tato struktura se přece jenom do jazykového prostředí zanese a je nepřímo vyjádřena. 

Jiní Romové, kteří se přistěhovali z venkova, nebo jsou potomky venkovanů - zvláště na jižním Slovensku - které je převážně osídleno etnickými Maďary, často hovoří maďarsky jako svým mateřským jazykem, neboli jazykem, který nejlépe ovládají. Tito Romové se cítí odcizeni způsobem, který je stěží pochopitelný i pro samotné Romy. Jeden rodilý maďarsky mluvící  Rom z Brna vyprávěl ERRC:

Svou kulturou se cítím jako maďarský Cikán - my jsme potomci primášů - houslových virtuosů v maďarském stylu. My jsme byli nejlepší Čechoslováci - maďarsky mluvící Cikáni ze Slovenska v českých zemích. Co lepšího by mohli chtít, ještě mezinárodnější Čechoslováky? Od rozpadu federace se cítíme jako sirotci. Rozpad Československa každého těžce zasáhl: my Češi jsme chudší, Slováci jsou chudší. Já jsem Čech, Slovák, Cikán a Maďar. Mým mateřským jazykem je maďarština.

Na závěr uveďme, že komunikace silně závisí také na nejazykových podnětech. Romské děti pocházející z romského prostředí se často poprvé setkávají s neromskou kulturou až první den ve škole. Zde jsou přímo konfrontovány s vůči nim (ve většině případů) značně nepřátelskou postavou neromské učitelky.  Nerozumějí této ženě a vůbec nechápou celou řadu jim cizích podnětů a zvuků. Výsledkem je, že dokonce i v těch případech, kdy je mateřštinou  romského dítěte čeština, s vysokou pravděpodobností nebude rozumět tomu, co se mu říká.

Psychologové posuzující romské děti a učitelé pracující  s romskými dětmi musí být schopni posoudit, zda jim dítě skutečně rozumí a důvěřuje jim natolik, že bude stále přístupné k dalším podnětům. Rovněž tito lidé odpovědní za posuzování dítěte a školský systém jako celek musí být připraveni na existenci nestandardního etnolektu češtiny a českoslovenštiny. Bohužel zde chybí jakákoliv vůle rozpoznat kulturní různorodost uvnitř české společnosti. Profesorka speciální pedagogiky a bývalá učitelka zvláštní školy Miroslava Bartoňová, která byla ERRC dotázána na procento romských dětí ve zvláštních školách, které nemají poruchy učení, odpověděla: ” To není možné, abyste to poznal - jako učitel, vy pouze víte, že oni neodpovídají.” Jeden ostravský psycholog na dotaz vznesený ERRC vykřikl:”Proč by neměli umět česky? Když tady žijí už tak dlouho! Jsme toho názoru, že zde musí být jednotné kriterium ve vzdělání. Jinak by se jim potom musely všechny školy přizpůsobit!”

4.5. 	Zařazování do zvláštních škol z jiných důvodů  

Nehledě na úroveň IQ jsou romské děti často zařazovány do zvláštních škol z důvodů, jež se vůbec netýkají   schopnosti učení ani nevyplývají z jazykové odlišnosti. Některé romské děti jsou zařazovány do škol pro mentálně postižené kvůli problematickému chování. Jiné romské děti byly údajně do zvláštních škol přeřazeny z důvodů, které se vůbec nevztahují k procesu učení.

Učitelka jedné zvláštní školy, paní F.S., například vyprávěla o jednom neromském chlapci, jenž byl do zvláštní školy odeslán z výchovných důvodů:

Měli jsme jednoho chlapce, který byl hyperaktivní a měl v první třídě problémy s chováním. Přesunovali ho z jedné školy do druhé a když přišel k nám, na jeho matce bylo vidět, jak se jí ulevilo, že nakonec skončil u nás. Nikdy předtím nepodstoupil žádné psychologické vyšetření. Když byl nakonec po dvou a půl letech vyšetřen, vyšlo najevo, že jeho inteligence je hodně nad průměrem. Naneštěstí již bylo příliš pozdě na to jej přesunout zpět do základní školy, protože byl již příliš pozadu za ostatními. 

Vedení škol v České republice také ERRC sdělili, že romské děti jsou přeřazovány do zvláštních škol i proto, že se ve třídách běžných základních škol cítí izolovány a jsou nešťastné a uzavřené.

V roce 1995 ministerstvo školství vydalo vyhlášku zavádějící pro absolventy zvláštních škol třídy, jež doplňují vzdělání základních škol, neboť, jak ministerstvo potvrdilo,  zařazování dětí do zvláštních škol na základě jejich výchovných problémů skutečně probíhalo: 

Další […] skupina žáků jsou ti, kteří mají výchovné problémy a kteří byli do zvláštních škol zařazováni  spíše než kvůli skutečné mentální disfunkci prostě proto, že vyrušovali v hodinách výuky. Je tedy nutné si uvědomit, že v naší populaci je významné procento absolventů zvláštních škol, kteří by byli nejen úspěšně schopni dokončit základní vzdělání, ale dokonce o to projevují vážný zájem.

Některé romské děti byly na zvláštní školy zapsány z důvodů, které se velmi mlhavě vztahovaly ke schopnosti se učit, nebo se jí netýkaly vůbec. Veronika Kamenická píše:” Narazila jsem na děti, jež byly do zvláštních škol zařazeny z důvodů naprosto ´nesmyslných´ - např. nepřinesly požadované pomůcky do školy, svým pozdním příchodem vyrušovaly ve třídách, nebo se jakýmkoliv jiným způsobem nepřizpůsobily školnímu řádu.” Paní F.S., učitelka zvláštní školy, vyprávěla  o jednom chlapci, ”kterého k nám poslali proto, že špatně chodil; Podařilo se nám ho však poslat zpět.”  Takto se zvláštní školy staly odkladištěm romských dětí, které by jinak neměly vůbec žádné problémy  na školách základních.

4.6. 	Zápis Romů do zvláštních škol

Zapisovat Romy do zvláštní školy kvůli jejich etnickému původu se obvykle nepřipouští. V minulosti však tomu tak nebylo. Bývalá učitelka zvláštní školy si pamatuje, jak viděla v doporučeních z pedagogicko-psychologických poraden poznámky ve stylu ”dítě je z romské rodiny, a tak se předpokládá, že nebude schopno zvládnout rozsah učiva na základních školách.” Tato bývalá učitelka a mnozí další, se kterými byly vedeny rozhovory za účelem vyhotovení této zprávy, potvrdili, že tyto explicitní formulace jsou záležitostí minulosti. Poznámky v tomto stylu byly nahrazeny jiným jazykem, jako např. ”sociálně znevýhodněný” nebo ”sociálně postižený”. I přes tyto změny ve formulacích však  diskriminační předsudky o inteligenci, schopnostech a vzdělávacím potenciálu romských dětí stále přetrvávají.

Byla také zaznamenána tendence vedení zvláštních škol podněcovat nábor žáků v romské komunitě, což je především motivováno rasistickým přesvědčením, že Romy je lehčí v této věci přesvědčit. Za situace, kdy je další existence jejich škol ohrožována nižším přísunem žáků, se učitelé a ředitelé zvláštních škol snaží nějakým způsobem slábnoucí nábor zvýšit. Romští aktivisté z Ústí nad Labem oznámili, že před nástupem školního roku 1997-1998 zástupci zvláštních škol navštěvovali romské čtvrti,  např. v Matiční ulici, za účelem náboru dětí do svých škol.

Bývalá učitelka jedné ostravské zvláštní školy vyprávěla ERRC o úsilí, jaké vyvíjel ředitel zvláštní školy Poděbradova k tomu, aby získal romské děti do svých tříd:

Zažila jsem jeden otřesný případ, kdy mě zástupkyně ředitele školy požádala, abych obešla různé doktory ve spádové oblasti školy a zjistila, kolik romských dětí se blíží věku šesti let. Tato zástupkyně po mně dále chtěla, abych získala seznam těchto dětí k tomu, aby mohly být zapsány do naší zvláštní školy. Prostě mi vysvětlila, že by byla ráda, kdyby se podařilo vyplnit všechna prázdná místa ve třídách pro následující školní rok. Šokovala mě víra zástupkyně školy, že všechny  romské děti, jednoduše jenom kvůli jejich etnickému původu, by měly navštěvovat zvláštní školu, a tak jsem tento úkol odmítla splnit. Dále mě ještě nutila k tomu, abych obcházela romské rodiny a žádala je, aby své děti poslaly na naši zvláštní školu.

Další ostravská zvláštní škola v ulici Ibsenova prováděla nábor romských dětí takových způsobem, že v romské komunitě rozšiřovala barevné brožury, ve kterých byly zobrazeny romské děti  zapojené do různých aktivit. 

Někteří představitelé školství veřejně potvrdili, že významný počet romských dětí je do zvláštních škol zařazován na základě rozhodnutí ovlivněných etnickým původem dětí. Jiří Pilař, ředitel Odboru pro zvláštní školy na Ministerstvu školství, mládeže a tělovýchovy, v rozhovoru pro ERRC  řekl: ”Rozhodnutí k zařazení [romského dítěte] je prováděno zejména na základě barvy jejich kůže.” 

Jiní vysoce postavení úředníci stále tíhnou k přesvědčení, že žáci romského původu patří na zvláštní školy z genetických důvodů. Marta Teplá z Odboru pro zvláštní školy na Ministerstvu školství, mládeže a tělovýchovy v lednu 1999 pro ERRC uvedla:

Romské děti prostě nemají dostatečně vysoké IQ na to, aby zvládly běžnou výuku. Kdybyste o nich něco studovali, věděli byste, jak k sobě navzájem tíhnou, jak se mezi sebou v těch velkých rodinách žení a vdávají a jak se jim potom rodí děti s genetickými problémy. To ostatně už můžete jen vidět na tom, když se podíváte na jejich jména” Lakatoš, Tancoš, Torač… "

5. SLOVNÍ A FYZICKÁ AGRESE VE ZVLÁŠTNÍCH ŠKOLÁCH

Přestože jsou zvláštní školy  většinou označovány za příjemná místa, kde mohou Romové být mezi přáteli a kde jsou na ně v rámci výuky kladeny minimální nároky, hovoří někteří romští rodiče a děti o případech slovního i fyzického napadení ve zvláštních školách. Jedna romská žákyně zvláštní školy Karasova v Ostravě sdělila ERRC, že její učitel tělesné výchovy bije děti, chytá je za obličej a třese s nimi, používá před nimi hrubé výrazy a odmítá je pouštět na toaletu. Jiná romská matka, paní H.B. oznámila, že její dcera byla na podzim 1998 v ostravské škole Na Vizině hrubě zbita učitelem. Dcera měla poté problémy s ramenem a musela zůstat týden doma. I když doktor učinil záznam o jejích zraněních, paní H.B. nepodala stížnost ani na policii, ani u ředitele školy. Podle paní H.B. je ředitel školy rasista.

Paní Božena Dudi-Kotiová, romská asistentka na farní škole Přemysla Pittera v Ostravě sdělila, že na počátku, než škola získala vlastní budovu, byla svědkem šikany na dětech ve zvláštní škole Ibsenova.

Po dobu jednoho roku neměla Pitterova škola vlastní budovu, a tak jsme využívali budovu zvláštní školy na Ibsenově ulici, kde jsme měli společnou kuchyň a jídelnu. To, co jsem tam viděla, se mi vůbec nelíbilo. Někteří učitelé se nás ptali, proč sedíme u jednoho stolu s dětmi, jako by to bylo něco špatného. Také tam byl učitel, který pil. Většina učitelů byla zvyklá děti pohlavkovat, kdykoli udělaly něco špatného.

Paní Eva Tokárová, romská matka z Ostravy, vznesla podobná obvinění týkající se násilí na jejím synovi Davidovi ve zvláštní škole Kapitána Vajdy v Ostravě.

Jednoho dne, když chodil do třetí třídy, přišel ze školy domů a plakal, protože ho učitelka uhodila. Když  jsem se ho zeptala proč, odpověděl, že ho uhodila, protože spolužákovi shodil věci z lavice na zem. Učitelka mu vlepila tři pohlavky a uhodila ho do zad. Věděla jsem, že nesmí bít děti, přesto jsem Davida pokárala, aby se ve škole nechoval špatně, a nechtěla jsem to dál rozmazávat, protože jsem nechtěla, aby si na něj učitelka zasedla. Ale když si můj syn nepřestával stěžovat, že mu učitelka říká "cikánský vyvrheli", došla mi trpělivost a šla jsem do školy. Ke svému překvapení jsem na vlastní oči viděla, jak stejná učitelka uhodila mého syna do zad jen proto, že se na chodbě nezařadil do dvojice s jiným dítětem. Začaly jsme se hádat a já jsem jí řekla, že nemá právo mého syna fyzicky napadnout a ona řekla, že není schopna Cikány zvládnout, a že pro ně nemá dost trpělivosti a že zvlášť na mého syna má averzi. Po této hádce jsem šla za ředitelkou, abychom tento problém vyřešily, a ředitelka mi slíbila, že se to už nestane, ale za pár měsíců se nadávání a bití opakovalo znovu. (…) Když jsem šla znovu za ředitelkou, nechtěla se mnou mluvit a nechala mě hodinu a půl čekat na chodbě a pak mi řekla, že nemá čas.

David Tokár byl poté přeložen ze zvláštní školy do dětského domova. Bývalý učitel zvláštní školy Pavel Kuchař sdělil ERRC:

Někteří učitelé (na zvláštní škole, kde jsem učil) otevřeně prohlašovali, že práce s Cikány je zbytečná.

6. MOŽNOSTI PŘESTUPU ZE ZVLÁŠTNÍCH ŠKOL

 V říjnu 1997, kdy se s Alžbětou zástupci ERRC setkali poprvé, byla  osmileté romské děvče, které žilo v Ostravě v dočasném příbytku pro oběti záplav z léta 1997, které zničily většinu města. Začátkem roku 1996, než začala chodit do školy, byla Alžběta na základě doporučení od doktora vyšetřována u dětského psychologa. Psycholog doporučil, aby nastoupila do zvláštní školy. Zde dokončila první třídu.

V září 1997 začal její bratr Jakub, tehdy šestiletý, navštěvovat stejnou zvláštní školu. Podle slov jeho matky, čtyřiadvacetileté paní A.G., Jakub nikdy u psychologa nebyl, ale do zvláštní školy nastoupil na základě žádosti rodičů.  Paní A.G. řekla, že se takto rozhodli proto, že zvláštní škola je blízko jejich bydliště, a protože nechtěli mít každé dítě v jiné škole. Paní A.G. je tělesně postižena a k přesunu na větší vzdálenosti používá invalidní vozík. Její partner, otec jejích dvou dětí, je občanem Slovenska a nemá v České republice trvalé bydliště, proto rodina nedostává přídavky na děti.

Jakub byl tedy umístěn do školy s dětmi které mají problémy s učením, přestože u něho nikdy žádné problémy diagnostikovány nebyly. Dobrovolník poté děti vzal na psychologické testy – v případě Alžběty na přezkoušení. Psychologové zjistili, že Alžběta se od své minulé návštěvy zlepšila a doporučili její přestup ze zvláštní školy. Zvláštní škola přitom neprojevila žádnou snahu ji do běžné školy přeřadit. V případě jejího bratra bylo zjištěno, že zvláštní školu vůbec nepotřeboval. Děti poté začaly navštěvovat farní školu Přemysla Pittera v Ostravě. V lednu 1999 bylo ERRC sděleno, že se Jakub a Alžběta přestěhovali z dočasného příbytku v sousedství Liščiny do jiného města, kde oba navštěvují běžnou základní školu s dobrými výsledky. Pro třetí dítě, které bylo přeřazeno ze zvláštní školy do stejné farní školy ve stejnou dobu jako Jakub a Alžběta, se podařilo zajistit pouze povolení pro přesun do této konkrétní školy, avšak nikoli do běžné školy jako takové.
 
Přestup Jakuba a Alžběty  do farní školy byl možný pouze díky vytrvalosti a zaujetí ze strany romských i neromských aktivistů za lidská práva v Ostravě. Ti nám sdělili, že se setkávali s překážkami a nepřátelským přístupem téměř v každé fázi procesu. V lednu 1999, více než rok po přestupu, nebyla nezisková organizace, které se podařilo zajistit přestup všech tří dětí ze zvláštní školy, schopna získat informaci, zda tyto děti pro přestup ze zvláštní školy vůbec doporučení psychologa potřebovaly. Někteří odborníci jim sdělili, že doporučení je nezbytné, zatímco jiní tvrdili, že podobné případy nejsou upraveny žádným zvláštním předpisem. Jedna zvláštní škola v reakci na žádost zaslanou Asociací Romů na Moravě o informaci týkající se počtu romských žáků, kteří byli ve školním roce 1997/98 přeřazeni ze zvláštní školy do běžné základní školy, uvedla, že ”přestup ze zvláštní školy na běžnou základní školu není možný".

Pro chybné zařazení do zvláštní školy existují dva způsoby nápravy: ředitelé zvláštních škol mohou přesunout zpět do normálních škol ty žáky, kteří již zvláštní způsob výuky nepotřebují, nebo hotoví absolventi zvláštních škol mohou navštěvovat rekvalifikační třídy, ve kterých mohou získat vysvědčení odpovídající vysvědčení z posledního ročníku základní školy. Ani jeden způsob se doposud neprokázal jako dostačující ve smyslu reálné možnosti nápravy nespravedlivého umístění romských dětí do zvláštních škol. 

6.1.	Přestup do běžné základní školy

Vyhláška o speciálních školách a speciálních mateřských školách z roku 1997 upravuje možnost zpětného přestupu ze zvláštní školy do běžné základní školy:

Jestliže nastane v průběhu docházky dítěte nebo žáka do speciální mateřské školy nebo speciální školy změna v charakteru postižení dítěte nebo žáka nebo speciální mateřská škola nebo speciální škola přestane odpovídat stupni postižení dítěte nebo žáka, je ředitel speciální mateřské školy nebo speciální školy, do které je dítě nebo žák zařazen, povinen podat, po projednání se zástupcem žáka, návrh na přeřazení dítěte nebo žáka do jiné speciální mateřské školy nebo speciální školy nebo do mateřské školy nebo do základní školy nebo střední školy.

Existuje tedy právní úprava, která stanoví povinnost stálého prověřování vzdělávacích potřeb dětí, které navštěvují zvláštní školy, a které by měly být ze zvláštní školy přeřazeny ihned, jakmile je zřejmé, že tyto děti nejsou mentálně postiženy.

Ředitel odboru pro speciální školy Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy, pan Jiří Pilař, sdělil dne 18. ledna 1999 ERRC, že podmínkou pro přestup zpět do základní školy je složení zkoušky připravené základní školou, do které je přestup uskutečňován, na základě které se posoudí, zda je žák na vzdělávání v základní škole připraven či nikoli. Podle pana Pilaře ministerstvo očekává, že žáci zvláštních škol se samými jedničkami – což je v České republice nejlepší známka – budou přeřazováni do škol základních.

V praxi, před vydáním směrnic Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy pro ředitele zvláštních škol o přeřazování žáků schopných základního vzdělání do běžných základních škol v roce 1998, ředitelé takto nepostupovali. ERRC je známo, že po vydání těchto směrnic došlo k několika pokusům ze strany ředitelů zvláštních škol o přesun jednotlivých žáků do základních škol. I v těchto několika málo známých případech se přeřazený žák často po krátkém čase vrátil zpět do zvláštní školy.

Jeden z dotázaných učitelů zvláštní školy popsal užívaný postup: ”Měli jsme jednoho chlapce, vlastně to ani nebyl Rom, který měl problémy s chováním, v průběhu roku se chytil a byl přeřazen zpět.” Romský asistent na zvláštní škole Sekaninova v Brně v únoru 1999 ERRC sdělil, že na základě ministerské vyhlášky byl jeden žák z této školy přeřazen do základní školy, ale brzy se vrátil, protože byl pozadu a na základní vzdělávání nebyl připraven. V průběhu školního roku 1997/1998 bylo údajně přeřazeno jedno dítě ze smíšeného vietnamsko-romského manželství z první třídy zvláštní školy Poděbradova v Ostravě do běžné základní školy.

Všech osmnáct základních škol v Ostravě, které v březnu 1999 odpověděly na dotazník ERRC uvedlo, že ve školním roce 1997-1998 k nim ze zvláštní školy nepřestoupil žádný žák. Ve skutečnosti jsou děti, které zmeškají rok nebo dva základní školy už příliš pozadu na to, aby dohnaly všechnu učební látku, takže ředitelé zvláštních škol je nemohou jednoduše přeřadit zpět, i kdyby chtěli.

Psychologové naznačili ERRC, že proti ochotě vydávat souhlas s těmito přestupy vystupuje také hledisko profesionality. Například Dr. Petr Klíma ERRC sdělil: ”Děti jsou přeřazovány zpět do normálních škol jen velmi zřídka. Naším cílem je určit správnou diagnózu hned na počátku, tak, aby k tomuto nemuselo docházet. Pokud dítě musí být přeřazeno zpět, neudělali jsme svou práci pořádně."

V současné době je přestup dítěte ze zvláštní školy do školy základní téměř výhradně v rukou výchovných institucí, především ředitelů zvláštních škol. Rozhodnutí o přeřazení dítěte ze zvláštní školy do školy základní závisí jednak na dobré vůli zvláštních škol rozloučit se se svými žáky a jednak na ochotě základních škol  romské žáky přijmout a nabídnout dostatečnou ochranu a podporu jim i jejich rodičům. V současných podmínkách je takový přestup romského dítěte, při kterém dítě na základní škole také zůstane a nebude přeřazeno zpět na školu zvláštní, podmíněn rozsáhlou sítí podpůrných služeb pro žáky, jejich rodiny i školy, které tyto žáky přijímají. Protože tato souhra v současné době neexistuje, nejsou romské děti ze zvláštních škol v podstatě vůbec do škol základních přeřazovány.

6.2.	Opožděná možnost nápravy pro absolventy zvláštních škol: rekvalifikační třídy

Vyhláška Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy z roku 1995 zavádí rekvalifikační kurzy pro osoby, které prošly v sedmdesátých a osmdesátých letech systémem zvláštního vzdělávání, aniž by do tohoto systému patřily. Tyto kursy se mají otevírat při základních školách. Podmínkou pro přijetí je ”ukončená povinná školní docházka a doporučení příslušného výchovného psychologa.” Jak výchovní psychologové, tak úředníci ministerstva citují tuto vyhlášku na důkaz, že dítě přeřazené do zvláštní školy má ještě možnost získat úplné vzdělání. 

V praxi je tato možnost nabídnuta pouze několika málo studentům. Například v Ostravě ví ERRC o jediné škole – základní škole Generála Píky – která již dva roky tento program nabízí. Podle údajů poskytnutých touto školou navštěvovalo v dubnu 1999 tento kurs 23 žáků, ani jeden z nich nebyl romského původu.
 
Z formulace vyhlášky je zřejmé, že tyto třídy byly primárně určeny pro dospělé, kteří se chtějí vrátit ke vzdělání. Projekt má jen malou naději na úspěch také proto, že často základní školy tyto kursy neposkytují, neboť o ně nepožádal dostatečný počet studentů. V mnoha případech není poptávka dostatečně vysoká na to, aby se kurs skutečně rozjel. Neexistuje žádný důvod, proč by právo na vzdělání jedné osoby mělo záviset na její schopnosti zorganizovat skupinu lidí, kteří se nacházejí v podobné situaci. 

V neposlední řadě, roční rekvalifikace vlastně znamená ztrátu roku pro studenta, který by byl základního vzdělání schopen již od samého počátku.

Pro sedmileté dítě umístěné do zvláštní školy není skutečnost, že ve svých patnácti letech dostane příležitost vrátit se do školy běžné, žádnou opravdovou nápravou. Vyhláška ministerstva umožňuje zavedení kursů k nápravě diskriminace, ke které došlo v minulosti. Stejná vyhláška nemůže být použita k podpoře myšlenky, že pro žáky zvláštních škol existuje odpovídající náhrada za chybné umístění, neboť tyto kursy ani nebyly s tímto cílem zavedeny.

6.3.	Neexistence funkční  nápravy

Podle školských úřadů České republiky by romští rodiče neměli sami žádat o přeřazení svých dětí ze zvláštních škol do škol základních. V zásadě existuje administrativní cesta pro podání odvolání. Rodič, který požaduje přeřazení svého dítěte do základní školy nejprve podá žádost u ředitele zvláštní školy. Je-li tato zamítnuta, může se odvolat na školský úřad, v jehož kompetenci se škola nachází. Pokud je i toto odvolání zamítnuto, může podat další odvolání na ministerstvo. Poslední možností nápravy u českých úřadů zůstává odvolání u ústavního soudu. 

Většina vzdělávacích institucí, se kterými zástupci ERRC hovořili, ovšem vyjádřila přesvědčení, že konečné rozhodnutí je výhradně v rukou ředitelů zvláštních škol. Jeden psycholog například ERRC sdělil, že rodiče nemohou začít proces přeřazení svého dítěte: ”Toto je práce ředitelů zvláštních škol.”

Teoreticky se rodiče mohou s odvoláním obrátit na místní školský úřad nebo na ministerstvo a v případě zamítnutí žádosti o přeřazení podat stížnost u ústavního soudu. Nikdo z těch, se kterými zástupci ERRC hovořili si ovšem nemohl vzpomenout na žádný případ úspěšného použití této odvolací procedury. 

Konečně Česká republika nemá ani žádná odpovídající ustanovení občanského zákoníku poskytující oporu osobám, které udávají, že byly rasově diskriminovány v oblasti vzdělávání, přestože Rada Evropy upozorňuje na tento nedostatek již od března 1996. Také různé nezávislé organizace nepřestávají apelovat na českou vládu, aby přijala zvláštní protidiskriminační legislativní opatření.

7. ZVLÁŠTNÍ ŠKOLY JAKO ROMSKÁ GHETTA, OPAVSKÝ REGION JAKO VZOREK ČESKÉ  SPOLEČNOSTI

V únoru 1999 navštívili zástupci ERRC na několik dní Opavu, velké město na severní Moravě. V Opavě se nabízí užitečný příklad procesu, který se vyskytuje v celé České republice, kdy se zvláštní školy pro mentálně postižené děti stále více stávají romskými ghetty.

Zástupci ERRC nejprve navštívili zvláštní školu ve Dvořákových sadech v centru Opavy. Ve škole nepracuje žádný romský asistent. Ředitelka školy, paní Ludmila Mucková, ERRC předložila přehled znázorňující počet romských a neromských dětí podle jednotlivých tříd. Romské děti jsou uvedeny v kolonce nazvané ”počet cik. dětí ve třídě”. Z tohoto přehledu bylo možno zjistit, že zvláštní školu ve Dvořákových sadech navštěvuje celkem 109 žáků, z toho 39 Romů.

Při zvláštní škole ve Dvořákových sadech dále existuje přípravná předškolní třída. Všech patnáct dětí v této třídě jsou Romové. Přípravné třídy s názvem ”přípravný ročník pro děti ze sociokulturně znevýhodněného prostředí” byly zavedeny celostátně jako přípravky pro romské děti. Jejich těžkopádný eufemický název měl sloužit k zakrytí tohoto faktu, avšak tyto přípravné třídy jsou přímou součástí vyhlášky Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy z ledna 1998 ”Alternativní vzdělávací program zvláštních škol pro žáky romského původu”.

Podle zprávy české vlády určené Výboru pro odstranění rasové diskriminace (CERD) z července 1997 bylo ve školním roce 1993/94 otevřeno 18 takových tříd, které navštěvovalo více než 200 žáků, v roce 1994/95 bylo otevřeno třicet přípravných tříd asi s 350 žáky a v roce 1995/96 to bylo 36 tříd se 433 žáky. Česká vláda oznámila CERD, že cílem přípravných tříd – často nazývaných ”nulté ročníky” – je ”důsledné a systematické vedení zaměřující se nejen na jazykové znalosti – děti se mají naučit česky na takové úrovni, aby byly schopny plnit požadavky základních škol – ale také na společenské přizpůsobení.” 

Proti tvrzení vlády, že přípravné třídy jsou zaměřeny na přípravu Romů na základní vzdělání, ovšem stojí fakt, že velký počet těchto nultých ročníků byl otevřen při zvláštních školách. Zdá se, že ”přípravné” nebo ”nulté” třídy, které jsou často požadovány vychovateli nebo romskými aktivisty jako cenný krok k integraci Romů do většinového vzdělávacího systému, nebyly zavedeny v dobré víře. Tam, kde třídy jsou – a zdá se, že jejich zavedení závisí na dobré vůli ředitelů jednotlivých škol – pak se zdá, že je většinou lze najít právě při zvláštních školách. Například, ze čtyř tříd existujících v Ostravě v únoru 1999 se dvě nacházely v prostorách zvláštních škol: jedna na zvláštní škole Halasova/Erbenova ve Vítkovicích a druhá ve zvláštní škole Karasova v Mariánských Horách. Při některé ze sedmdesáti základních škol v Ostravě byly otevřeny pouze dva další nulté ročníky – jeden při základní škole Gebauerova v centru Ostravy a další při základní škole Jiřího z Poděbrad ve Vítkovicích. Obdobná situace je také v Brně. V květnu 1999 bylo v Brně v provozu šest přípravných tříd, z nich tři při zvláštních školách. Zavedení přípravných tříd nevede k přípravě romských dětí k integraci do normálního vzdělávacího systému, ale spíše k jejich oddělení do škol pro mentálně postižené. Čeká je zde ”příprava” na oddělený vzdělávací systém.

Zavádění nultých ročníků by bylo zbytečné, pokud by mateřské školy v České republice byly zdarma a pokud by byla projevena snaha k integraci romských dětí na úrovni mateřských škol. V současných podmínkách zůstává mnoho Romů vyřazeno ze systému mateřských škol kvůli jejich nedostupné ceně a rasovým předsudkům vůči Romům.

Po škole ve Dvořákových sadech navštívili zástupci ERRC centrum výchovné psychologie, které se nachází téměř ve stejné budově, na Rybím trhu. Ředitelka Strossová ERRC sdělila, že během školního roku 1997-1998 navštívilo centrum na Rybím trhu kvůli psychologickému posudku nebo z důvodů různého typu léčebné péče asi 2400 dětí. Z tohoto počtu bylo 34 dětí žáky základních škol, kteří přišli s žádostí o psychologický posudek v rámci návrhu na jejich přeřazení do zvláštních škol. Z těchto třiceti čtyř dětí bylo čtrnáct Romů. Ředitelka zvláštní školy v Dvořákových sadech, paní Mucková, ovšem ERRC sdělila, že od ledna 1994, kdy bylo zřízeno zvláštní pedagogické centrum Srdce se sídlem v budově zvláštní školy na ulici Slezského odboje, další zvláštní školy v Opavě, přestala škola v Dvořákových sadech téměř úplně služeb centra na Rybím trhu pro posouzení budoucích žáků využívat. Ředitelka Strossová připustila, že před otevřením centra Srdce přicházelo pro odborné posudky mnohem více dětí.
 
Pedagogická komunita v Opavě se sjednotila v názoru, že chceme-li se skutečně dozvědět co nejvíce o vzdělávání Romů na Opavsku, musíme navštívit město Vítkov, asi 25km jihozápadně od Opavy, kde se ředitelka místní zvláštní školy proslavila svým zápalem ve věci vzdělávání Romů. Odpoledne 15. února proto zástupci ERRC navštívili zvláštní školu ve Vítkově. Školu navštěvuje 95 žáků, z nichž je 80 Romů. V září 1998 byla při zvláštní škole ve Vítkově otevřena první třída normální základní školy s deseti žáky, kteří jsou všichni Romové. Ve škole je zavedena také přípravná třída se dvanácti žáky, z nichž všichni jsou romského původu. Navíc je ve škole ještě pomocná třída se šesti žáky, z nichž čtyři jsou Romové. Ředitelka Dušková ERRC sdělila, že asi před pěti lety dosáhl poměr Romů ve škole více než padesáti procent, takže  v té době přijala rozhodnutí, že škola je vlastně romskou školou, a začala podle toho jednat. Ředitelka popsala různé programy, které na škole zavedla, včetně doplnění učebního plánu o informace o romské historii, kultuře a významných romských osobnostech, uplatňování rodinného a přátelského přístupu a zorganizování celé řady mimoškolních aktivit, jejichž výsledkem byl pozitivní vývoj v mnoha směrech včetně zlepšení školní docházky o tři sta procent.

Nevýhody jinak nepochybně pozoruhodné školy vedené nadšenou a energickou ředitelkou jsou zřejmé pouze při posouzení školy v širším kontextu. Jak ředitelka Dušková ERRC sdělila, od té doby, kdy škola mezi místními romskými dětmi získala dobrou reputaci, si romští rodiče, kteří dělají vše pro to, aby udrželi své děti v nepřátelském prostředí základních škol ve Vítkově, stěžují, že jejich děti teď chtějí být přeřazeny do zvláštní školy, protože tam mají sourozence nebo přátele. Je zřejmé, že škola se stále více stává romským ostrůvkem. Ředitelka Dušková ERRC sdělila, že její kolegové ji pokládají za odvážnou a podivínskou kvůli tomu, že se rozhodla věnovat se romské pedagogice. Při rozhovoru ERRC řekla, že postoj většiny neromských učitelů ve městě je ”Já bych to nezvládl." Také uvádí, že uchazeči o místo učitelů práci na její škole odmítli, když se dozvěděli ”co je to za školu".

Po návštěvě zvláštní školy ve Vítkově se zástupci ERRC vrátili do Opavy a navštívili druhou zvláštní školu v tomto městě, zvláštní školu v ulici Slezského odboje. V této škole také sídlí výše zmíněné centrum Srdce a ředitel školy je také ředitelem tohoto centra. Centrum zaměstnává dva speciální pedagogy a jednoho psychologa a plní funkci zkušebního centra pro posuzování dětí pro zvláštní školy a pro dálkové vzdělávací programy v opavském regionu určené dětem, které potřebují zvláštní vzdělávání, ale které bydlí od zvláštní školy příliš daleko.

Při první návštěvě zástupců ERRC ve škole a v centru byli téměř všichni, kdo by mohli kompetentně hovořit na téma Romové a zvláštní školy nemocni. Přítomní zaměstnanci školy přesto souhlasili, že zpracují seznam romských dětí ve zvláštních školách a pomocných školách v opavském regionu. Poté vypracovali úplný seznam všech škol a v přítomnosti zástupců ERRC začali podle romsky znějících příjmení sčítat Romy. Příjmení běžná jak u Romů, tak i u neromské populace České republiky, jako např. "Holub", byla vyřazena. Tato metoda sčítání Romů ve zvláštních školách - jejíž výsledky jsou zřejmě podhodnocením počtu romských dětí v těchto institucích - vedla k následujícím závěrům:

ZVLÁŠTNÍ ŠKOLA	CELKEM ŽÁKŮ	ROMSKÝCH ŽÁKŮ	
Při psychiatrické léčebně	18	2	
Dostojevského	40	8	
Dubová	40	8	
Dvořákovy sady	124	54	
Slezský odboj	138	43	
Velké Heraltice	35	16	
Vítkov	95	80	
Budišov	34	16	
Hlučín	97	16	
 
Při tomto pokusu o sčítání Romů ve zvláštních a pomocných školách na Opavsku napomohl také fakt, že někdo z hlučínské školy - zřejmě osoba, která poskytla seznam žáků - udělal zelenou značku vedle šestnácti jmen, která jsou typicky romská. Nepřesný součet Romů ve zvláštních školách na Opavsku, v oblasti, která nemá vysoký podíl romské populace, vede k závěru, že z 621 žáků, kteří v únoru 1999 navštěvovali zvláštní školy, jsou 243 Romové.

Zástupci ERRC se vrátili do Opavy 18. února, kdy hovořili se zástupkyní ředitele zvláštní a pomocné školy Slezský odboj Helenou Dobrušovou. Paní Dobrušová předložila ERRC přehled, z něhož vyplývá, že z celkového počtu 167 žáků školy v únoru 1999 je 45 Romů. 29 z celkového počtu žáků školy není žáky zvláštní školy, 20 dětí je žáky pomocné školy a devět dětí navštěvuje přípravný stupeň pro pomocnou školu. Z těchto 29 žáků je jeden Rom a také jeden z žáků dálkového programu je romského původu. Ve zvláštní škole jako takové je tedy 43 Romů z celkového počtu 138 žáků. Na zvláštní školu Slezský odboj bylo v nedávné době zapsáno devět žáků. Pět z nich nastoupí do první třídy, jeden do třetí, jeden do páté a jeden do osmé. Tři z těchto nově zapsaných žáků jsou Romové, všichni nastoupí do první třídy.

Zástupkyně ředitele paní Dobrušová ERRC sdělila, že je zaměstnankyní školy v ulici Slezského odboje od roku 1972. Za tuto dobu si pamatuje pouze jeden případ vážného mentálního poškození u romského žáka. "Romové inklinují spíše k lehkým rozumovým defektům, v některých případech v kombinaci s problémy sluchu.” Zástupkyně ředitele paní Dobrušová znala dva případy, kdy byly děti ze školy Slezského odboje přeřazeny do běžné školy. Oba se staly v letech 1972 - 1974 "před otevřením centra výchovné psychologie". Jeden z těchto žáků se později do školy Slezského odboje vrátil.

Podle zástupkyně ředitele paní Dobrušové není ve škole otevřen přípravný nultý ročník. Ve škole pracuje romský asistent, se kterým jsou velmi spokojeni. Po schůzce se zástupkyní ředitele paní Dobrušovou se zástupci ERRC setkali s dr. Věrou Juřičkovou, psycholožkou pracující v centru Srdce. Centrum Srdce je hlavním centrem výchovných psychologů zabývající se zařazováním dětí do škol na Opavsku. Dr. Juřičková ERRC sdělila, že v průběhu školního roku 1997 - 1998 vyšetřila ve své ordinace kvůli možnému umístění do prvních tříd zvláštních škol 86 dětí. Z těchto dětí bylo patnáct Romů. Její doporučení a konečné umístění dětí ve školním roce 1998 - 1999 je znázorněno v následujícím přehledu:
 
ŽÁK	NAMĚŘENÉ IQ	DOPORUČENÍ	UMÍSTĚNÍ	
A.B.	68	odklad - rodiče nesouhlasí s umístěním do zvláštní školy	první třída zvláštní školy	
J.D.	84	po odkladu a pobytu v psychiatrické léčebně první třída zvláštní školy	první třída zvláštní školy	
Z.M.	75	odklad - rodiče nesouhlasí se zvláštní školou	první třída zvláštní školy	
P.C.	64	po odkladu první třída zvláštní školy	první třída zvláštní školy	
M.O.	65	po odkladu první třída zvláštní školy	první třída zvláštní školy	
E.O.	75	odklad	odklad	
I.B.	66	odklad	odklad	
M.P.	67	odklad	první třída základní školy, po dvou měsících přeřazen do první třídy zvláštní školy	
M.C.	102	odklad	odklad	
E.G.	92	odklad	odklad	
R.H.	72	po odkladu první třída zvláštní školy	první třída zvláštní školy	
N.G.	103	první třída základní školy	první třída základní školy	
M.K.	83	po odkladu první třída základní školy	první třída základní školy	
L.O.	81	po odkladu první třída základní školy	první třída základní školy	
A.F.	87	po odkladu první třída základní školy	první třída základní školy	

Podle údajů poskytnutých dr. Juřičkovou, z patnácti romských dětí vyšetřených ve školním roce 1997-1998 jich bylo v roce 1998-1999 šest umístěno do zvláštních škol, čtyři měly stále odklad a pět nastoupilo do škol základních. Z šesti romských dětí zapsaných do zvláštních škol bylo třem naměřeno IQ nad pásmem 50 - 69, které bylo určeno Světovou zdravotnickou organizací za pásmo lehké mentální zaostalosti. Nejzajímavější na údajích poskytnutých dr. Juřičkovou je fakt, že ve všech případech kromě jediného doporučila odklad zápisu dítěte o jeden rok a nezahájení školní docházky. 

8. ČESKÉ ZÁKLADNÍ ŠKOLY: INSTITUCE,  KTERÉ  VYTĚSŇUJÍ  A POŠKOZUJÍ ROMSKÉ DĚTI

To, že se Romové  ve velkém počtu nacházejí v systému zvláštního školství je přímým důsledkem nedostatků v systému normálního základního školství. Rozsah přestupu Romů ze základních škol do škol zvláštních je při bližším zkoumání jednoduše zarážející. Podle písemných podkladů poskytnutých školou v březnu 1999 navštěvovalo ve školním roce 1998-1999 základní školu Gebauerova v Ostravě 97 romských žáků včetně patnácti v nultém přípravném ročníku. Pět romských žáků bylo během školního roku 1997-1998 přeřazeno do zvláštních škol. Paní Hermannová, ředitelka školy Jiřího z Poděbrad v ostravské části Vítkovice - další školy, kde je zaveden nultý ročník - poskytla ERRC údaje o počtu přechodů z její školy do zvláštních škol v průběhu nultého a prvního ročníku. Podle této statistiky nebyl ve školním roce 1997/98 přeřazen z její školy do školy zvláštní ani jeden žák, avšak v roce předcházejícím jich bylo devět, v roce 1995/96 šestnáct a v prvním roce otevření přípravné třídy, tj. v roce 1994/95, bylo přeřazeno osm žáků. Paní Hermannová se domnívala, i když to nemohla tvrdit s určitostí, že většina z těchto přeřazených dětí byli Romové. Podle informací získaných ze základní školy Jugoslávská v Ostravě-Zábřehu 21. prosince 1998 tuto školu navštěvovalo patnáct romských žáků a během předcházejícího školního roku byl do zvláštní školy přeřazen jeden romský žák. 

Hromadné mizení romských žáků z většinového školského systému je zřejmé při pohledu na složení tříd základních škol v oblastech, kde žije vysoký počet Romů. Dopis od zástupce ředitele školy Generála Píky v Ostravě ukazuje následující etnické složení žáků školy, podle tříd, ke 12. prosinci 1998:

	první směr	druhý směr	celkem	
první třída	10 romských žáků	2 romští žáci	12 romských žáků	
druhá třída	2 romští žáci	žádný romský žák	2 romští žáci	
třetí třída	0	0	0	
čtvrtá třída	0	1 romský žák	0 ("žák se vrátil do zvláštní školy")	
pátá třída	0	0	0	

Podobná situace je na základní škole Gebauerova v centru Ostravy, která má mezi Romy poměrně dobrou reputaci a která provozuje jednu ze dvou přípravných tříd na základních školách v Ostravě, kde počet romských žáků se zvyšujícím se ročníkem také klesá. Podle údajů poskytnutých ERRC ředitelkou školy paní Svatavou Tomisovou bylo k 11. únoru 1999 složení školy podle tříd následující:

	Romové	Celkový počet žáků	
Nultý rok - přípravka	15	17	
První třída	20	40	
Druhá třída	12	28	
Třetí třída	5	30	
Čtvrtá třída	14	35	
Pátá třída	11	32	
Šestá třída	9	40	
Sedmá třída	?	40	
Osmá třída	2	39	
Devátá třída	3	31	

Základní školu Koblov v Ostravě navštěvovalo v době návštěvy ERRC v listopadu 1998 asi 30 romských dětí z celkového počtu asi 170 žáků. Rozdělení podle etnického původu a podle tříd bylo následující:

První třída	asi 20 romských žáků tvořících asi 80% třídy	
Druhá třída	dva romští žáci	
Třetí třída	žádný romský žák	
Čtvrtá třída	žádný romský žák	
Pátá třída	žádný romský žák	
Šestá třída	pět romských žáků	
Sedmá třída	jeden romský žák	
Osmá třída	žádný Rom	
Devátá třída	jeden romský žák	

Mezi první a druhou třídou jsou romští žáci první třídy přeřazováni do jedné z osmi škol pro mentálně postižené v Ostravě, zatímco jejich neromští spolužáci pokračují v jedné ze 70 běžných základních škol.
 
Romové, kteří navštěvují normální základní školy, chodí velmi často do jiných škol než neromské děti v České republice. ERRC se podařilo zjistit údaje o etnickém složení na 69 ze 70 normálních základních škol v Ostravě. Na 32  těchto škol nedochází ani jeden Rom, tedy nejméně 16 722 dětí z celkového počtu 33 372 dětí navštěvujících v únoru 1999 základní školy v Ostravě se nikdy během školního vyučování nesetkalo s Romem. Na dalších 21 školách je poměr Romů 2% a méně. Na šesti školách je poměr Romů desetiprocentní a vyšší. 338 z 753 romských dětí na 69 základních školách, z nichž ERRC získala statistické údaje, navštěvuje tři školy: ZŠ Gebauerova v centru Ostravy, školu Jiřího z Poděbrad ve Vítkovicích a ZŠ Škrobalkova v Kunčičkách.

Tam, kde Romové ve větším počtu navštěvují základní školu, tam bývají často oddělováni. Například ve východní části Brna, kde žije početná romská populace a kde je osm základních škol, převážná většina Romů dochází do čtyř škol. Škola na Staré ulici je asi z devadesáti procent romská. Ve škole na Křenové je asi 45% Romů, z nichž však velký počet navštěvuje zvláštní třídy. Na ZŠ Vranovská je asi 45% Romů, na ZŠ na Veveří asi 30%.  Romská asistentka, která na podzim 1998 pracovala dva měsíce na škole na Veveří ulici, sdělila ERRC, že odešla, neboť atmosféra ve škole ji rozčilovala: Romové se učili ve třídách odděleně od neromských dětí. Jeden z učitelů na škole na Veveří jí údajně sdělil, že jako romská asistentka nemá asistovat neromským dětem. Romské děti také trpí urážkami a nezájmem ze strany učitelů a ostatních dětí. Často učitelé účinně nezasahují proti urážkám romských dětí ostatními dětmi.

8.1.	 Šikanování romských dětí učiteli a  nepedagogickými pracovníky na základních školách

Romští rodiče hovoří o případech ponižování ze strany učitelů na základních školách. Paní E.H., romská matka z ostravské části Poruba, ERRC sdělila:

Můj syn, N.H., začal chodit do mateřské školy v okolí, když mu byly tři roky. Od samého začátku chodil domů s pláčem kvůli tomu, jak se k němu ve škole chovali. Proto jsem se rozhodla zapsat ho do jiné mateřské školy. Ale ve druhé mateřské škole byla situace téměř stejná. Pamatuji se na jeden případ, kdy děti tancovaly a tleskaly. Mému synovi řekli, aby zůstal stát stranou. Když jsem přišla do školy, našla jsem ho tam stát, úplně vzadu. Zeptala jsem se učitelky, proč můj syn stojí stranou od všech ostatních dětí, a učitelka řekla, že N. neumí tancovat. Nejhorší bylo, že učitelka pravidelně bránila N. chodit na toaletu. Říkali, že je to proto, že romské děti vždycky udělají na toaletě nepořádek. Kvůli tomu musel N. zadržovat moč až do příchodu domů. Potom začal mít problémy se zažíváním.

ERRC dostává opakovaně a nezávisle na sobě zprávy od romských rodičů, že učitelé základních škol brání romským dětem chodit na toaletu. V několika případech si děti zadržováním moči či stolice způsobily problémy střevního ústrojí, v jiných případech se vrací domů potřísněné a stresované.

Romská matka čtyř dětí ze severomoravského města Bohumín, paní Jarmila Pišojová, informovala ERRC o případu, v němž učitel tělesné výchovy verbálně napadl etnický původ jejího syna:

Před nedávnem přišel můj syn domů a řekl mi, že ho jeho učitel tělocviku - boxer - nazval "černou hubou" a zeptal se ho, kde ke své černé hubě přišel. Nechtěla jsem si to nechat líbit, a tak jsem nejprve nešla na rodičovské sdružení, pak jsem odmítla přispět na jeden z místních zájmových klubů a nakonec jsem zavolala do školy a řekla jsem řediteli, aby vyřídil učiteli tělocviku, že můj syn má svou černou hubu ode mne a že ho chci vyzvat na souboj v boxu. Poté mě doma navštívila delegace ze školy a přesvědčili mě, abych přišla do školy, aby se celá věc mohla vyřešit. Když jsem přišla do školy, řekla jsem jim, že mě na ní rozčiluje mnoho věcí, ale co mě štve nejvíc je, že jsem vychovala své dítě ke slušnosti, ale teď ke své lítosti zjišťuji, že společnost, ve které žijeme, slušné lidi nepotřebuje. Učitel tělocviku zapřel, že by kdy řekl mému synovi něco hrubého.

Jiná romská matka z Bohumína, paní Božena Dudi-Kotiová uvedla, že její dcera Lenka zažila ve zdejší škole urážky:
 
Bydlím v Bohumíně a mám čtyři děti. Jedna z nich, Lenka, nyní studuje na pedagogické fakultě v Brně. Chodila do základní školy ČSA. Byla to špatná škola - byly tam problémy s rasismem a učitelé nikdy žákům nijak nepomohli. Jedna učitelka ji jednou nazvala "Cikánkou". Došlo tam k případu, kdy jeden žák upustil pero a Lenka na ně stoupla a schovala ho, a když to učitelka řešila, řekla Lence: "Nelži, vy Cikáni všichni lžete." Lenka přišla domů velmi rozrušená, a tak jsme šly zpátky do školy promluvit si s ředitelem. Mluvili jsme spolu a ředitel řekl, že s tím něco udělá. Čekala jsem dva měsíce, ale ředitel neudělal vůbec nic, tak jsem nakonec šla na školský úřad a podala tam stížnost. Tam domluvili schůzku se mnou, tou učitelkou, ředitelem a lidmi ze školského úřadu a učitelka potom dostala ze školy výpověď. Od dalších romských rodičů jsem se dozvěděla, že mnoho z nich mělo právě s touto učitelkou problémy, ale nikdo z nich nedovedl svoji stížnost tak daleko jako já.

Paní Dudi-Kotiová sdělila ERRC, že také její mladší dcera Veronika zažila na stejné škole urážky ze strany učitelů a kvůli tomu přešla na jinou školu:

Moje druhá dcera Veronika měla problémy na stejné škole. Děti i učitelé ji uráželi a volali na ni "Cikánko". Když si zapomněla pero nebo se smála ve vyučování, byla za to potrestána, zatímco ostatní děti byly pouze upozorněny. Učitelé ji často pohlavkovali a křičeli na ni. Není tak tvrdohlavá a silná jako Lenka a já jsem nechtěla, aby si musela projít tím, čím si prošla Lenka, a tak jsem ji nechala přeřadit na jinou školu.

Romská matka z Prahy, paní E.C., jejíž děti navštěvují základní školu, sdělila ERRC, že učitelé na škole, kterou její děti navštěvují, jsou rasisté: "Učitelé, kteří učí cikánské děti jsou v pořádku, ale ostatní jsou hrozní. Vyhání naše děti z jídelny a urážejí je." Podobné tvrzení přišlo i od Romů, kteří pracují na školách v Ostravě jako školníci. Tři bývalí učitelé, s nimiž zástupci ERRC hovořili, vzpomínali na otevřený rasismus některých učitelů ve sborovně. Zprávy o ponižování Romů učiteli jsou popírány tvrzením bývalého předsedy nejvyššího soudu a současného ministra spravedlnosti Otakara Motejla, že čeští učitelé jsou příliš vzdělaní na to, aby byli rasisty.

8.2. Úsilí učitelů  základních škol přinutit romské děti k přestupu do zvláštních škol formou známkování jako trestu

Mnohé romské děti a jejich rodiče oznámili ERRC, že učitelé základních škol používají známkování romských dětí jako trestu, aby přinutili jejich rodiče k souhlasu k přeřazení jejich dětí. Paní Helena Čermáková například ERRC sdělila:

Škola mi dala jasně najevo, že pokud neumístím svou dceru do zvláštní školy, tak propadne. Přestup dcery do zvláštní školy jsem odmítla, protože vím, že je schopná a inteligentní. Nikdy žádnou třídu neopakovala. V osmé třídě začala dostávat špatné známky, ale to jen proto, že se jí chtěli zbavit. Sama ředitelka mi řekla, že jestli ji nezapíšu do jiné školy, pošle ji do zvláštní školy.

V době rozhovoru s ERRC byla Anička Čermáková údajně umístěna do dětského domova kvůli problémům s chováním. Druhá dcera paní Čermákové, Andrea, údajně musela také trpět na stejné škole fyzické a verbální útoky.

Paní M.C., romská matka z Pardubic, města ležícího asi sto kilometrů východně od Prahy, popsala ERRC, jak učitelé využívali známkování jako trestu, aby ji přinutili k přeřazení syna do zvláštní školy:

Problémy začal mít ve vyšších ročnících základní školy. Učitelé ho nemají moc rádi. Jeden z učitelů mu neustále dával čtyřky z matematiky. Šla jsem si stěžovat. Pak se zúčastnil školní matematické soutěže a skončil třetí. Teprve potom mu začali dávat lepší známky.

Rodičovské hodnocení schopností jejich dětí není ani objektivní, ani zcela správné, ale tvrzení, že děti dostávají ve školách horší známky než si zaslouží, je od romských rodičů slyšet až příliš často. Diskriminační přístup k Romům při hodnocení jejich výkonů na základní škole je jednou z klíčových částí celého řetězce faktorů, které vedou opět do zvláštní školy.

8.3.  Nezájem a zanedbání potřeb žáků ve třídě

Mnoho dospělých Romů vzpomíná, že byli ve škole více méně ignorováni, jejich přítomnost byla pouze právní formalitou. Jiní, jako například paní M.C., třicetiletá romská žena z východních Čech, vzpomíná také na jiné formy nezájmu:

Když jsem začala chodit do školy, posadili mě samotnou ve třídě úplně dozadu. Samozřejmě jsem byla nešťastná a plakala jsem, a když jsem to řekla své matce, šla se mnou do školy a před učitelkou se mě zeptala: "Ukaž mi, kde sedíš." Šla jsem dozadu do třídy a řekla jsem: "Tady." Moje matka se zeptala učitelky: "Jak ji můžete posadit dozadu? Copak nevidíte, jak je malá a jak velké jsou ostatní děti?" Učitelka mě pak přesadila dopředu s jinou dívkou a já už jsem potom neměla problémy.

Paní M.C. ukončila základní školu a pokračovala ve studiu na střední škole. Avšak mnoho romských rodičů není připraveno jednat s učiteli tímto způsobem. Učitelé a lektoři učitelství, s nimiž zástupci ERRC hovořili, potvrdili, že praxe rozsazování romských dětí je rozšířena.

Čtyřicetiletý romský muž, Ladislav Koky, který nyní pracuje jako sociální pracovník v Ostravě, sdělil ve své zprávě pro Evropské centrum pro práva Romů, jak jeho zkušenost ze školy přispěla k jeho pocitu odcizení:
 
Navštěvoval jsem základní školu v Orlové. Základní vzdělání jsem úspěšně ukončil, ale nebylo to jednoduché, protože jsem se vždy cítil nechtěný a vyřazený. Nikdy jsem si kvůli tomu nikomu nestěžoval, protože jsem myslel, že je to normální, a taky jsem to tak přijal. Jako romské dítě jsem zažil vzdělání oddělen jak od zbytku třídy, tak od učitele. Můj učitel mi nikdy nevěnoval moc pozornosti (...) a musel jsem sedět sám vzadu ve třídě. Rodiče ostatních dětí nedovolili svým dětem, aby seděli se mnou. Další žákyně, která také seděla sama, byla taky Romka. Žádné jiné děti samy neseděly. Někdy nám nějaký hodný učitel řekl, že máme sedět spolu. Pamatuji si například, že můj otec si ve škole stěžoval, že mé knihy jsou zničené, zatímco jiné děti dostaly knihy, které byly v dobrém stavu. Podobných případů mohlo být i víc, ale já nejsem ten typ člověka, který by se zabýval minulostí a nepochybně jsem toho již mnoho zapomněl. Kdo by si chtěl pamatovat špatné věci? Příliš to bolí a já se raději dívám dopředu. Nicméně jsem se rozhodl učinit toto prohlášení, protože jako sociální pracovník jsem denně v kontaktu s mnoha romskými rodiči, jejichž děti zažívají na základní škole podobnou rasovou diskriminaci. Tím je neustále napadán jejich pocit hrdosti, což působí nepopsatelná citová traumata, která na nich zanechávají následky na celý život.

Tato praxe pokračuje i nadále. Paní Věra Klempárová, romská matka z Ostravy, ERRC sdělila, že její dcera Patricia zažívá nezájem ve třídě:

V první třídě, kam chodí má nejmladší dcera Patricia, bylo na začátku školního roku pět romských dětí, ale teď zůstaly pouze tři. Osobně znám rodiče dalších dvou dětí, které zůstaly, a ti mi řekli, že je učitel nutí, aby souhlasili s přestupem svých dětí do zvláštní školy. Když byla moje dcera Ivana v první třídě, učitelka jí doporučila přestup do zvláštní školy, ale já jsem odmítla. Místo toho byla dcera nucena třídu opakovat. Učitelka řekla, že je pomalá a roztěkaná a škola ji doporučila na psychologické testy, ale psychologické testy zvládla dobře a psycholog doporučil, aby zůstala na základní škole. Teď chodí do šesté třídy. Ona i jediný další romský žák v její třídě si přejí, aby byli také ve zvláštní škole, kam chodí jejich kamarádi. Mají pocit, že do školy nepatří. Jejich učitelé se k nim chovají, jako by ani ve třídě nebyli, a jako by ani nebyli důležití. Nemají žádné kamarády a ostatní děti jim často říkají, že by měli ze školy odejít. Dcera mě mnohokrát prosila, abych jí dovolila přestoupit do zvláštní školy, ale já jsem vždy odmítla, protože vzdělání, které tam nabízejí, je velmi špatné. Prostředí na základní škole Chrjukinova není pro romské děti dobré.

Paní Ilona Nistorová, také z Ostravy, uvedla, že učitelé na škole Vrchlického zanedbávají její dceru Ilonu:

Moje učitelka mi vždy věnovala méně pozornosti než mým spolužákům. Moje dcera Ilona má teď stejné problémy. Sedí ve třídě sama v lavici, stranou od ostatních dětí, a má pocit, že ji třída mezi sebe nechce. Pláče - její spolužáci ji neustále urážejí a jí je jenom šest let a je velmi citlivá. Jednou jsem si šla stěžovat učitelce, že ji dva chlapci uráželi a strkali do ní - řekla jsem jí i jména těch chlapců a učitelka mi odpověděla, že to není pravda a že moje dcera lže. Požádala jsem učitelku, aby posadila mou dceru dopředu, protože Ilonka špatně slyší, ale učitelka s tím neudělala vůbec nic. Moje starší dcera, která chodí do čtvrté třídy na stejné škole má podobné problémy jako Ilonka. Přemýšlíme o tom, že přeřadíme obě naše dcery do jiné základní školy, protože prostředí na základní škole Vrchlického není pro Romy vhodné ani přátelské.

Podle údajů poskytnutých školou, navštěvovalo v březnu 1999 ZŠ Vrchlického z celkového počtu 370 žáků 26 romských dětí. 

Izolace romských dětí ve třídách základních škol se dále prohlubuje nepřítomností odkazů na romskou kulturu, historii a identitu v učební látce českých základních škol. Na českých školách najdou romské děti jen velmi málo vzorů chování. České neromské děti se zároveň učí pouze o rasově vymezeném úseku z kultury a historie společnosti a nejsou pak vybaveny k tomu, aby chápaly multikulturální situaci, ve které se nacházejí. V červenci 1997 oznámila česká vláda Výboru pro odstranění rasové diskriminace, že Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy "vydává učebnice, které podporují úctu k rozdílům mezi kulturami a národy". ERRC není vůbec známo, co mohlo být základem tohoto prohlášení.

Učitelům také často není známo nic o kulturním a jazykovém původu jejich romských žáků. Eva Šotolová, lektorka pražské pedagogické fakulty, ERRC sdělila: "Vztah učitelů k romským žákům je do značné míry ovlivněn úrovní jejich znalostí o Romech." Bývalý ministr bez portfeje a předseda rady pro národnosti Vladimír Mlynář se zavázal, že absenci informací o romské kultuře a historii v českých učebnicích napraví. Na konci jeho pětiměsíčního funkčního období zůstaly standardní učební osnovy bez jakékoliv zmínky o Romech a vládě, vedené sociálními demokraty, která úřad převzala, tedy stále ještě zbývá tento nedostatek napravit.

České školy se nedokážou vyrovnat s žádnými dětmi se zvláštními potřebami v rámci české společnosti jako celku, ať už jsou to Romové, nebo také děti pomalé, málo motivované, sociálně znevýhodněné nebo nadané. Běžný školský systém zaměřující se na konkrétního průměrného etnicky českého žáka umožňuje určité skupině dětí rychle absorbovat velké množství informací, ale již v něm nezbývá prostor pro jiné typy dětí. Podle paní Heleny Jiřincové z neziskové organizace Nadace Nová škola "nejsou základní školy zvyklé ohlížet se na děti, které jsou nějak odlišné, a přizpůsobovat se jim". Zpráva rady pro národnosti je v tomto ohledu vůči základním školám velmi kritická.

Velká část učitelů základních škol, ne-li většina, užívá metodologický přístup "barvení romských dětí na bílo" a neberou přitom v úvahu fakt, že romské dítě je klient, který má stejnou hodnotu jako jakýkoli jiný včetně všech jeho/jejích specifických vlastností při nástupu do školy.

Následkem toho,

Nástup do základní školy je pro romské děti šokujícím zážitkem, který pouze podtrhuje nemožnost jejich řádného začlenění se do společnosti.

Typický obrázek romského dítěte, kterému se podaří zůstat na základní škole, je následující: osamělé ve třídě sedí samo v lavici, vytěsněno z vyučování i učebních osnov a stále se vzdalující prostředí třídy. Podle romské koordinátorky ministerstva školství Albíny Tancošové, "od samého počátku dětský kolektiv romské dítě odmítá. Učitelé to řeší přeřazením dítěte do zvláštní školy." Jedna bývalá pedagogická pracovnice připravující budoucí učitele na pedagogické fakultě na Moravě například ERRC sdělila:

Chodila jsem na inspekce budoucích učitelů, kteří prováděli praxi na základních školách a často jsem hovořila s nimi, s jejich pedagogickým vedením i třídními učiteli. Pokud byly ve třídě romské děti - a na základních školách jich bylo velmi málo - vždy seděly odděleně někde vzadu. Pamatuji si, že v jedné škole, kterou jsem navštívila, seděl jeden Rom v poslední řadě a byl praktikantem neustále napomínán za to, že nedává pozor.

Pan M.L., sociální pracovník z Kladna, města ležícího 25 km na západ od Prahy, zaznamenal další případ šikanování, kdy třídní učitelka řekla ostatním dětem, aby si romského dítěte ve třídě nevšímaly. Romský chlapec přestal údajně postupně chodit do školy poté, co jeho učitelka oznámila ostatním dětem: "Nemluvte s ním, je to Cikán. Ten tady dlouho nepobyde."

8.4. Šikanování romských dětí ostatními dětmi na základních školách. Neschopnost zástupců školy účinně zasahovat ve prospěch šikanovaných romských dětí

Romští rodiči často oznamují, že jsou jejich děti ve škole posmívány neromskými dětmi, které tak jednají z rasové animosity. Učitelé i ostatní zaměstnanci školy se často staví pasivně, nebo dokonce nepřátelsky, vůči stížnostem o šikanování vznesenými romskými dětmi a jejich rodiči. 

Romská matka tří dětí, paní Vlasta Holubová, ERRC popsala druh problémů, kterým její dcera Anička, která je nyní v šesté třídě, musí, jako jedna z šesti romských žáků na základní škole Gajdošova v Ostravě, denně čelit.

V zásadě je ve třídě sama. Škola je plná dětí doktorů a právníků a jiných odborníků. Ona je ve třídě jediná Romka. Čtyři nebo pět jejích spolužáků si ji začalo dobírat a začali jí říkat "Cikánko" a "černá svině" a podobné věci. Anička je velká holka a několika z nich za to nabila. Takže, samozřejmě, se na ni ve třídě začali dívat jako na dítě, které má problémy s chováním. Ve stejné době začala mít zdravotní problémy - je astmatička - a začala být náladová a nechtěla chodit do školy. Ale samozřejmě, všechny tyhle věci jsou spojené dohromady - pokud by ve škole nebyla úplně izolovaná, neměla by zdravotní nebo psychické problémy či problémy s chováním. Naštěstí je ředitelka na Gajdošové výborná a těmhle věcem rozumí. Když jsem za ní zašla a vysvětlila jí, jaké má Anička problémy se spolužáky, ředitelka promluvila s učitelkou a od té doby je relativně klid.

Podle Aničky Holubové chodí do školy čtyři skinheadi. Jedna z nich, dívka z deváté třídy, ji pravidelně napadá a říká jí "černá svině". Paní Holubová už dříve Aničku přeřadila ze základní školy Zelená, také v centru Ostravy, mezi jiným proto, že jedna z učitelek romské děti fyzicky napadala. Zmíněná učitelka již údajně na základní škole Zelená neučí.

Dvaatřicetiletá Věra Klempárová, nyní matka tří dětí žijící v Ostravě, ERRC sdělila, že také její děti jsou na základní škole Chrjukinova v ostravské čtvrti Zábřeh napadány neromskými dětmi:

Moje nejmladší dcera Patricia sedí ve třídě s chlapcem, který ji neustále uráží. Po škole pro ni musím chodit, protože ten chlapec na ni čeká a bije ji. Je jí teprve sedm a je velmi ustrašená. Můj syn Michal chodí do osmé třídy. Nemá žádné kamarády a ve třídě sedí sám v poslední lavici. Je ve třídě jediný Rom a ostatní spolužáci ho pravidelně urážejí.

ZŠ Chrjukinova navštěvuje 706 žáků, z toho 29 Romů. Paní Klempárová ERRC sdělila, že situace byla podobná, když byla ona sama dítě a navštěvovala základní školu ve městě Rychvald, deset kilometrů severovýchodně od Ostravy:

Základní vzdělání jsem získala na škole v Rychvaldě. Když jsem začala chodit do první třídy, byla ve třídě kromě mě ještě jedna romská dívka, ale ta brzy přestoupila do zvláštní školy. V průběhu mé celé docházky na základní školu jsem seděla sama v poslední lavici. Moji spolužáci mě neměli rádi a říkali mi "smradlavá špinavá Cikánko" a podobné nadávky. Tohle se stávalo téměř každý den. Zvlášť si pamatuji jednoho spolužáka, který mě bil. Byla jsem ve škole velmi nešťastná a bála jsem se a každý den po cestě domů jsem plakala. Nikdy jsem si nestěžovala, dokonce ani svým rodičům, protože jsem si myslela, že by vše bylo jen horší a ovlivnilo by to mé šance na ukončení základního vzdělání.

Paní Klempárová ERRC řekla, že přestože se nyní její děti musí vyrovnávat s podobnými problémy jako měla v dětství ona, nechce o tom hovořit nahlas, protože má strach, že pokud to udělá, bude to mít spíš negativní následky:

Dnes jsem matkou tří dětí a chci mít jistotu, že dostanou dobré vzdělání. V současné době všechny navštěvují základní školu a situace se bohužel nezlepšila. Musí se vyrovnávat se stejnou situací, jakou jsem znala já, když jsem byla mladá. Ale nestěžuji si, protože věřím, že kdybych to udělala, škola by mým dětem ještě víc ztížila život. Věřím, že jediný důvod, proč jsou všechny děti ještě na základní škole je, že si ani já, ani oni nestěžujeme.

Pokud si romští rodiče na šikanování na základní škole stěžují, jsou často pracovníky školy ignorováni nebo zesměšňováni a jejich děti obviňovány z "provokování" problémů. Paní Helena Čermáková například ERRC oznámila, že dvě z jejích tří dcer, které v současné době chodí do školy, se v ostravských školách potýkaly s podobnými urážkami.

Mám tři dcery a dvě z nich chodí do školy. Obě navštěvovaly základní školu Matrosovova v ostravské části Mariánské Hory. Nejstarší dcera Anička navštěvovala tuto školu od druhé třídy do poloviny osmé třídy. Mladší Andrea tam chodila od první třídy do poloviny šesté třídy. Obě měly na této škole špatné zkušenosti, a proto jsem je nechala přeřadit na jinou školu. Aniččini spolužáci ji uráželi každý den. Říkali ji "černá hubo" a řekli, aby ze školy odešla. Aničce se často udělalo špatně a nemohla všechny ty urážky snášet a často po cestě ze školy plakala. Často jsem si stěžovala ředitelce, ale ta obviňovala mou dceru a říkala, že nejspíš své spolužáky provokuje a že by to měla řešit sama. Nikdo ve škole jí nepomohl a bylo zřejmé, že si na ni zasedli. Tento rok koncem zimy byla moje dcera před školou napadena dvěma spolužáky. Musela jsem s ní do nemocnice na ošetření a tam zjistili, že má zlomené zápěstí a dva prsty. ... Můj manžel si šel stěžovat za ředitelkou, ale ředitelka celou záležitost omlouvala s tím, že je moje dcera vyprovokovala, a že by neměla být tak provokativní a nosit krátké sukně. Ředitelka znovu nejenže se  mé dcery nezastala, ale naopak ji ještě obviňovala. Od první třídy byla dcera čtyřikrát u dětského psychologa v Centru výchovné psychologie na Ostrčilově ulici v centru Ostravy.

Paní Ilona Nistorová, nyní romská matka z Ostravy, oznámila, že také ona musela čelit rasově motivovaným napadením, když jako dítě navštěvovala základní školu:

Když jsem chodila do základní školy, měla jsem problémy. Spolužáci na mě volali "černá hubo" a říkali, že "bych měla jít do plynu". Vyslechla jsem si hodně nadávek. Já i moje matka jsme si stěžovaly u učitelky, ale nic se nezměnilo.

Učitelé a ostatní zaměstnanci školy neumějí zdárně řešit případy rasového napadání romských dětí ostatními dětmi. V roce 1997 ve škole na severu Čech byl romský chlapec údajně vystaven urážkám svých spolužáků, jejichž rodiče požadovali, aby jejich děti neseděli vedle Cikána. Učitelka posadila romského chlapce samotného. Teprve poté, co jeho matka, sociální pracovnice, školu navštívila a řekla učitelce, že by neměla tímto způsobem podporovat rasismus, byl její syn přesazen zpátky na původní místo. Veronika Kamenická předložila seznam urážek a předsudků běžných mezi neromskými dětmi a dodala, že "vztahy mezi (českými a romskými) skupinami ve školách jsou relativně napjaté až nepřátelské.” Paní Marie Rauchová, mluvčí Multikulturního vzdělávání a národnostních menšin při Odboru všeobecného vzdělávání Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy, ERRC sdělila, že "učitelé v této situaci často nejsou schopni rasovému napětí čelit".

Školské správy reagují na rasové násilí ve školách a kolem nich  pasivně. Roman Bandy, čtrnáctiletý romský chlapec z Ostravy, ve své zprávě pro ERRC napsal:

V průběhu mé docházky na ZŠ Antošovická jsem musel neustále čelit urážkám ostatních spolužáků. Urážky byly stále častější a ve čtvrté a páté třídě se staly každodenní realitou. Důvod, proč byly stále častější byl, že učitelka se mě nikdy nezastala, i přesto, že jsem ji požádal o pomoc. Chtěl jsem, aby řekla ostatním dětem, ať mě nechají na pokoji, ale její odpověď vždy byla, že si mám přestat stěžovat. Děti si na mě zasedly, protože jsem Rom. V mé třídě bylo 26 dětí a nejméně třetina se toho napadání účastnila. (...) Pamatuji si věci, jako že mi strhli z krku řetízek, shazovali věci z lavice, lhali řediteli, že jsem něco ukradl, říkali mi, že smrdím, že do téhle školy nepatřím, že se moje matka neobléká řádně, a neustále na mě volali nadávky jako "černá hubo" nebo "špinavej Cikáne". Jednou ve čtvrté třídě mě jiný žák fyzicky napadl. Měl jsem modřiny na krku, na nohách a na bocích. Učitelka prohlásila, že lžu, a ředitelka se o tom dozvěděla jen díky tomu, že jiná učitelka si mých modřin všimla a trvala na tom, že by se s tím mělo něco dělat. Žák dostal dvojku z chování, ale nic jiného se nestalo.

V roce 1998 napadl Romana před školou jeho patnáctiletý spolužák a zlomil mu loket. Roman popsal ERRC tento incident následovně:
 
Jeden z mých spolužáků, Zdeněk Pote, mě po škole sledoval a bez důvodu, kromě toho, že mě neměl rád, mě vší silou kopl do hrudníku až jsem spadl na zem a ztratil vědomí. Když jsem se probral, nemohl jsem téměř dýchat a měl jsem zlomený loket. Mám dva svědky a celý incident jsem ohlásil na policii.

S pomocí místního romského aktivisty Petra Horvátha získal Roman lékařskou zprávu a vyplnil oznámení pro policii. Pan Horváth také kontaktoval ředitelku s tím, aby zmíněného žáka disciplinárně potrestala, ale ta mu o celém incidentu údajně řekla, že to "nic nebylo". S pomocí pana Horvátha podal Roman Bandy na policii na útočníka žalobu a 3. března 1999 shledal Městský soud v Ostravě Zdeňka Poteho vinným z trestného činu ublížení na těle podle § 221 trestního zákona a odsoudil ho k šesti měsícům podmíněně s odkladem na jeden rok. Soud nedošel k závěru, že by čin Zdeňka Poteho byl rasově motivován. V důsledku útoku podal Roman krátce nato žádost o přeřazení na jinou školu a začal navštěvovat základní školu Chrustova v ostravské čtvrti Slezská Ostrava.

Ve své zprávě Výboru pro odstranění rasové diskriminace (CERD) z července 1997 se česká vláda pokusila problém zlehčit a z rasově motivovaných činů ve třídách obvinit romské děti:

Místní školské úřady a inspektoři monitorují situaci ve školách z hlediska projevů rasismu a obecné netolerance. Inspekce, která proběhla na základních školách v roce 1996 se zaměřila na kroky přijaté jednotlivými školami k boji proti projevům rasismu, netolerance a xenofobie. Výskyt "otevřeného rasismu" byl v této konkrétní věkové skupině spíše nízký, většina konfliktů je zaviněna neschopností dítěte tolerovat něco, co se liší od zavedeného vzoru. Překvapivým zjištěním bylo, že romské děti mají tendenci projevovat xenofobii a netoleranci vůči jiným etnickým skupinám častěji, než jejich spolužáci.

V březnu 1998 reagoval jeden člen CERD na tuto charakteristiku problému rasismu ve třídách následujícím komentářem:
 
Ještě více pejorativní bylo prohlášení v Článku 135(f), kde se uvádí, že i když není výskyt "otevřeného rasismu" na základních školách příliš častý, romské děti mají tendenci projevovat xenofobii a netoleranci vůči jiným etnickým skupinám častěji než jejich spolužáci. Toto prohlášení podporuje stereotypní představu o romském dítěti jako o rasistovi. Jaké metody výzkumu vedly k těmto závěrům, a není spíš pravdou, že činy romských dětí mohou být pokládány za sebeobranu vůči nepřátelskému prostředí?

Výzkumy ERRC z přelomu let 1998 a 1999 ukázaly, že od doby kdy CERD provedla svá šetření v České republice se v otázce protiromských činů ve školách nezměnilo téměř nic.

8.5. Záškoláctví

České základní školy nejsou schopny dostatečně spolupracovat s romskými rodiči, jejichž děti začaly chodit za školu. Následek i jen krátkého vynechání školní docházky může být na české základní škole  pro žáka osudný. Nárůst počtu neomluvených absencí může vést k umístění do jedné z mnoha institucí pro delikventní děti. Také zde se ovšem objevuje na scéně, i když zcela nepatřičně, instituce zvláštní školy. Podle učitelky zvláštní školy, paní M.S:

Dítě vynechá několik týdnů školy a začne být pozadu. Pokud se to stane romskému dítěti, je posláno k dětskému psychologovi s tím, že má podprůměrný inteligenční kvocient.

Záškoláctví romských dětí má své kořeny v šikaně, kterou musí ve škole snášet. Romské děti musí čelit emocionální agresi či nezájmu ze strany učitelů a šikaně od neromských spolužáků. Místo aby se těmito problémy někdo zabýval, jsou romské děti, které nechodí pravidelně do školy, často přeřazovány do zvláštních škol.

8.6. Neschopnost školy zapojit romské rodiče do výchovně vzdělávacího procesu romských dětí

V neposlední řadě k propadu romských dětí do zvláštních škol přispívá také neschopnost základních škol vyjít romským rodičům dostatečně vstříc. Očekává se, že rodiče žáků základní školy jsou schopni pomáhat svým dětem s domácími úkoly. Romští rodiče se většinou považují za neschopné v tomto ohledu obstát. Rodiče a učitele spojuje v České republice složitá síť vztahů. Základem jejich kontaktu je žákovská knížka. Žákovskou knížku mají mít žáci vždy u sebe, aby do ní učitelé mohli zapsat známky,pochvaly a poznámky, a tak je přímo zprostředkovat rodičům. Očekává se, že rodiče budou postupovat podle návrhu učitele, podepíší, že poznámku přečetli apod. Žáci jsou neustále pod intenzívní kontrolou. Rodič je jedním z účastníků procesu vzdělávání a škola na něj klade značnou část odpovědnosti. To s nejvyšší pravděpodobností vede k předávání neúspěchu z generace na generaci: nároky kladené základní školou jsou takové, že rodič, který sám nebyl ve škole úspěšný, je těžko zvládne. Paní E.H. například úspěšně ukončila základní školu:

Můj bratr je o mnoho mladší než já. Chodil do normální základní školy, ale začal mít problémy, v hodinách zaostával a dostával se do konfliktů s učiteli. Moje matka ho posílala za mnou a já jsem mu učivo vysvětlovala - moje matka mu to sama vysvětlit nemohla, protože chodila do zvláštní školy. Tak jsem mu pomáhala a v té době se mu vedlo dobře. Ale bydlíme asi 40 km od něj a on mohl přijít jen jednou za čas a to nestačilo. Tak se matka rozhodla poslat ho do zvláštní školy a od té doby má lepší výsledky.

Protože neexistují mechanismy, které by rodiče v jeho vzdělávání podpořily, chodí teď  chlapec do zvláštní školy.

Někdy  snaze vymanit dítě z bludného kruhu podprůměrného vzdělání, zabrání chudoba. Učitelka farní školy Přemysla Pittera v Ostravě, paní Marie Sochorková, pro ERRC popsala pokusy školy v dubnu 1999 poslat  tři romské žáky na gymnázium od šesté třídy. Dva z nich se však zanedlouho do školy vrátili, neboť ani jeden doma neměl potřebné podmínky ke studiu. Jeden z nich údajně žije se sedmi dalšími členy rodiny v jednopokojovém bytě a druhý nemá doma elektřinu ani vodu.

Bludný kruh podprůměrného vzdělání se tak stále nedaří rozetnout, neboť rodiče nejsou v mnoha případech schopni uchránit své děti před zvláštními školami, které kdysi sami navštěvovali.

8.7. Shrnutí: traumatizované děti

Nedostatky základní školy, včetně toho, že předpokládají průměrné etnicky české dítě, dále neschopnost učitelů vystoupit proti rasistickému chování žáků či přímo otevřený rasismus učitelů, absence informací o Romech v učebních osnovách a neschopnost vyjít vstříc romským rodičům, to vše velkou měrou snižuje šanci, že  romské děti uspějí, a naopak urychluje proces přeřazování romských dětí do zvláštních škol. Bývalý učitel zvláštní školy Pavel Kuchař ERRC sdělil: "Učitelé všeobecně mentalitě romských dětí nerozumí. Jejich zřejmé kulturní odlišnosti pro ně znamenají ohrožení." Ty romské děti, kterým se podaří v systému normálních škol zůstat, začnou brzy ztrácet sebevědomí a sebeúctu. V důsledku šikany ze strany ostatních dětí a v důsledku neschopnosti učitelů a jiných zaměstnanců školy zakročit ve prospěch romského dítěte, jsou Romové po krátkém čase stráveném na české základní škole tramatizováni.

Syn paní Moniky Bacové, Patrik, navštěvuje základní školu v Hlučíně, nedaleko od Ostravy. ERRC paní Bacová sdělila:

Základní školu v Hlučíně jsem navštěvovala od roku 1982 do roku 1990. Až do páté třídy jsem ve své třídě byla jediná Romka, pak tam byl ještě jeden romský chlapec. Mí spolužáci mi každý den říkali "černá Cikánko", "černá hubo" a podobně. Stěžovala jsem si učitelce, ale ta mým spolužákům nikdy nic na mou obranu neřekla, a proto jsem si stěžovat přestala. Kvůli jejich neustálým nadávkám jsem se ve škole necítila příliš dobře a základní docházku jsem chtěla ukončit co nejdřív. Učitelka vždy chtěla, abych seděla sama v poslední lavici. Ve škole jsem se cítila nechtěná a opuštěná. Můj syn Patrik teď chodí do první třídy základní školy na Vrchlického ulici a má stejnou zkušenost se svými spolužáky a učitelkou, jakou jsem měla já. Učitelka ho posadila samotného do poslední lavice. Vím, že můj syn je schopný učit se dobře, a vím také, že pro něj musí být těžké, když se k němu spolužáci i učitelka nechovají hezky. Každodenně od nich slyší nadávky jako například "černej", "černá zrůda" a "Cikán". Syn mi řekl, že by byl raději bílý. Syn si mi také stěžoval, že ho tři bílí chlapci z vyššího ročníku bili. Myslím, že kdybych si postěžovala manželovi, mělo by to negativní vliv a myslím, že by to měl syn ve škole ještě těžší. Vím, že učitelka mého syna moc ráda nemá. Moc se mu nevěnuje a dokonce ho dvakrát udeřila. Navrhla mi, aby Patrik po zbývající část roku zůstal doma a příští rok nastoupil opět do první třídy. Na začátku roku jsme byli v Centru výchovné psychologie na Ostrčilově ulici v centru Ostravy na testech. Psycholog doporučil, aby syn nastoupil do zvláštní školy. Odmítla jsem to, neboť vím, že i když by to měl ve zvláštní škole jednodušší, až by vyrostl, lidé by ho pokládali za méněcenného.

Jedna studie zaměřená na vzdělávání, která byla provedena v pražské čtvrti Smíchov, dospěla k závěru, že integrované školství není v České republice možné, protože neromská populace není připravena přijmout Romy do systému normálních škol.

I když jsou integrované školy nyní v západních zemích propagovány, v této zemi pro ně nejsou podmínky, jak personální, tak ani materiální a technické, ale především není připraveno veřejné mínění. V takové situaci má i dobrá myšlenka - pustit dítě do základní školy - negativní následky. Děti jsou přeřazovány do zvláštních škol na druhém stupni, kdy už je příliš pozdě, neboť již ztratily o učení zájem. Po několika letech, kdy jsou "Cikány(...) a hloupými žáky" jsou děti frustrované, začnou koktat, nechtějí se zapojit do kolektivu, nechtějí se vůbec učit. Proto jim učitelé doporučují přestup do zvláštní školy.

9. DALŠÍ FAKTOR OMEZUJÍCÍ  PRÁVO NA VZDĚLÁNÍ: ZÁKON Z ROKU 1992 O NABÝVÁNÍ A POZBÝVÁNÍ STÁTNÍHO OBČANSTVÍ ČR V SOUVISLOSTI SE VZDĚLÁNÍM ROMSKÝCH DĚTÍ

	Další překážka pro vzdělávání Romů v České republice se objevila v podobě velmi kritizovaného Zákona č. 40/1993 Sb. o nabývání a pozbývání státního občanství ČR, v jehož důsledku zůstalo mnoho Romů v České republice de facto bez občanství a bylo nuceno pustit se do zdlouhavého a komplikovaného procesu nabytí českého občanství. Romové bez občanství, slovenští Romové bez dlouhodobého pobytu a zahraniční Romové bez trvalého pobytu nemají nárok na bezplatné střední vzdělání, pokud si v České republice nezažádali o status uprchlíka. Navíc důsledkem ztráty občanství mnoho Romů přišlo o právo na přídavky na děti; děti těchto Romů mají přístup ke stejnému vzdělání ztíženy faktem, že nemohou zvládnout finanční nároky, které systém českého školství vyžaduje.

	Zákon o nabývání a pozbývání státního občanství ČR byl  přijat v době rozpadu bývalého československého státu. Místo aby se české občanství stalo dostupné všem bývalým občanům Československa, zákon jej přiznal jen těm, kteří měli české občanství a nikoliv občanství Slovenské republiky, přičemž dříve byla tato občanství pouhým administrativním označením podle zákona z roku 1969. Ti bývalí českoslovenští občané, kterým občanství nebylo automaticky přiznáno, si o ně museli zažádat, ale požadavkem byl minimálně dvouletý trvalý pobyt v České republice a čistý trestní rejstřík za posledních pět let.

	V důsledku tohoto zákona se tisíce lidí s občanstvím Slovenské republiky, kteří celý nebo většinu svého života prožili na území České republiky, staly nezpůsobilými pro české občanství, buď vzhledem k záznamu v trestním rejstříku, nebo proto, že se jejich skutečné bydliště neshodovalo s  oficiálně uvedeným trvalým pobytem. Další tisíce z nich musely projít dlouhou, drahou a komplikovanou procedurou nabývání občanství právě v té jediné zemi, se kterou byly opravdu svázáni. Valná většina těchto lidí, vyloučených z nároku na české občanství, byli Romové. 

	Ti, kteří byli označeni jako Slováci, ale měli v České republice trvalý pobyt do okamžiku rozdělení, byli povinni znovu požádat o povolení k trvalému pobytu, aby jejich pobyt na českém území byl i nadále legální. K této žádosti byl požadován platný cestovní průkaz a důkaz pobytu v České republice k 31. prosince 1992: v praxi však oba tyto požadavky pro ty, jichž se týkaly a kteří nevlastnili federální cestovní pas a jejichž oficiálně uvedené bydliště se neshodovalo se skutečným, byly značně problematické. Podle Marty Miklušákové, která v té době pracovala v Poradně pro občanství Českého helsinského výboru, ”má toto povolení velmi málo (slovenských) Romů, neboť obstarání povolení k trvalému pobytu je pro mnoho Romů administrativně ještě komplikovanější než žádost o občanství”.

	Jeden z mnoha důsledků ztráty trvalého pobytu je obsažen v Pokynu vydaném českým ministerstvem školství v roce 1993. Pokyn uvádí různé skupiny cizinců,  včetně dětí  (hlavně romského původu), které nemohou dokázat občanství žádného státu a které se nacházejí ve vzdělávacím systému na "základních, středních a zvláštních školách i jiných školních institucích". Aby měly děti cizinců stejná práva jako děti českých občanů po skončení povinné školní docházky (např. právo na bezplatné středoškolské vzdělání), musejí mít jejich rodiče buď trvalý pobyt v České republice, nebo slovenské občanství a dlouhodobý pobyt v České republice, anebo musejí mít podanou žádost o status uprchlíka nebo status přidělen. Dítě ”slovenských” rodičů nebo rodičů bez občanství bez oficiálního povolení k trvalému pobytu v České republice nemá nárok na bezplatné středoškolské vzdělání.

	”Slovenské” dítě českého rodiče rovněž nemá nárok na bezplatné středoškolské vzdělání. Tato paradoxní situace se může vyskytnout, neboť české občanství nepřechází automaticky na dítě osoby, která ho nabude; také může nastat, když má dítě rodiče nebo opatrovníka, jenž má slovenské občanství a buď ho nelze nalézt, anebo nesouhlasí s tím, aby se dítě stalo Čechem. Marta Miklušáková informovala ERRC o případu, kdy byl dospívající mladík Slovák,  neboť jeho matka si sice zvolila občanství České republiky před rokem 1992, ale nenapadlo ji do žádosti uvést i svého syna. Protože se chlapec blížil dokončení zvláštní školy, začalo být zřejmé, že bude mít problémy s přihláškou na střední školu, neboť neměl žádné doklady a českými úřady byl považován za Slováka. Naštěstí v jeho případě   poradna, o které rodina už věděla, mu byla schopna zajistit občanství ještě dříve, než přešel na jinou školu. Paní Miklušáková také informovala ERRC o jiném případu - případu romského chlapce  K.L.:

Rodiče K.L. získali české občanství v roce 1994, ale do svých žádostí neuvedli své tři děti. To, že jejich děti, které se v České republice narodily, nejsou českými občany, zjistili, až když jejich nejstarším dětem bylo patnáct let. K.L. začal v září 1996 chodit na učiliště. V té době neměl žádné doklady. Ředitel učiliště informoval rodiče, že chlapec nemá právo na bezplatné vzdělání, protože není občanem České republiky a navíc ani nemá  legální pobyt v zemi. Jestliže pro něj rodiče rychle nezískají občanství, učiliště je požádá o úhradu nákladů za jeho vzdělání; pokud by to rodiče neudělali, chlapec by byl ze školy vyloučen. Mezi školou a rodiči bylo dosaženo dohody, že chlapec dostane šestiměsíční lhůtu: když do té doby získá občanství, bude mu školné prominuto. Začátkem roku 1997  K.L. občanství získal.

	Ti, kteří se dostali do kontaktu s poradnou, měli  štěstí; mnoha dospívajícím lidem bylo v důsledku zákona o občanství od roku 1993 bezplatné středoškolské vzdělání upřeno. Navíc jsou romské děti, které nevlastní cestovní doklady, vyloučeny ze školních výletů do zahraničí, včetně, což je paradoxní, výletů na Slovensko.

	Dalším dopadem zákona o občanství bylo, že rodiny bez českého občanství a trvalého pobytu přišly o přídavky na děti i o další sociální podporu. Četné romské rodiny nyní nedostávají a nemohou dostávat přídavky na děti, a proto mají vážné problémy s koupí knih, školních pomůcek a oblečení pro své děti, přičemž se navíc potýkají s další finanční zátěží, kterou přináší český vzdělávací systém.

10. VZDĚLÁVÁNÍ MENŠIN

	Rámcová úmluva o ochraně národnostních menšin vstoupila v České republice v platnost 1. února 1998. § 14 úmluvy říká:

Strany se zavazují uznávat, že každý příslušník národnostní menšiny má právo učit se svému menšinovému jazyku. 
V oblastech obývaných příslušníky národnostních menšin tradičně nebo ve značném množství strany usilují, pokud existuje dostatečný požadavek, zajistit, pokud je to možné a v rámci svého vzdělávacího systému, aby  příslušníci národních menšin měli odpovídající možnosti pro výuku menšinového jazyka nebo získávání vzdělání v tomto jazyce. 
Odstavec 2 tohoto článku je uplatňován, aniž to je na újmu učení se úřednímu jazyku nebo výuce v tomto jazyce. 

Domácí opatření v České republice také obsahují záruky práv menšin. Článek 25 Listiny základních práv a svobod, součásti ústavního pořádku České republiky uvádí:

1. Občanům tvořícím národnostní nebo etnické menšiny se zaručuje všestranný rozvoj, zejména právo společně s jinými příslušníky menšiny rozvíjet vlastní kulturu, právo rozšiřovat a přijímat informace v jejich mateřském jazyku a sdružovat se v národnostních sdruženích. Podrobnosti stanoví zákon.

2. Občanům příslušejícím k národnostním a etnickým menšinám se za podmínek stanovených zákonem zaručuje též
a) právo na vzdělání v jejich jazyku,
b) právo užívat jejich jazyka v úředním styku,
c) právo účasti na řešení věcí týkajících se národnostních a etnických menšin.

	Úřady v České republice musejí opatření týkající se Romů teprve uplatnit a často argumentují tím, že tendence Romů neregistrovat se jako Romové při oficiálních registracích, jako je např. sčítání lidu, naznačuje, že Romové nejsou vůbec žádnou národnostní menšinou.

	Když Charta 77 v roce 1977 vydala komentáře k situaci Romů v České republice, měla jasno v analýze problému: ”Hlavní příčinou nedostatku úspěchu romských studentů je fakt, že neexistují žádné romské školy, které by byly propojeny s romskou kulturou a mohly by ji rozvinout.” V rámci jednotného školního systému, který byl zaveden po roce 1948, neromské organizace vyjádřily znepokojení nad tím, že úředně je romština považována za upadající jazyk nižší společenské třídy a že jedinou možností pro Romy může být jejich kulturní a jazyková asimilace. A jak už bylo naznačeno, Romové vůbec nefigurovali ve školních osnovách. V roce 1991 se organizace Human Rights Watch vyjádřila takto: ”neexistovaly žádné romské školy z toho prostého důvodu, že Romové nebyli považováni za národ.”

	Mezi romskými rodiči v České republice neproběhl žádný řádný průzkum mínění o možnosti výuky v romštině. Výslovný požadavek výuky v romštině či hodin romského jazyka byl po roce 1989  minimální. V nové atmosféře napětí a rasismu vidělo mnoho romských rodičů výuku v romštině či hodiny romštiny jako zvýšení segregace: existuje názor, že děti, které by absolvovaly romskou školu, by nebyly považovány za rovnocenné dětem, které absolvovaly ”bílou” školu.

	V meziválečném Československu však existovaly dvě romské školy; byly založeny ve 20. letech a fungovaly do 30. let. Tyto dvě školy jsou stále dosud otevřené, ale nacházejí se nyní na Ukrajině v zakarpatské oblasti, která byla v roce 1945  Československem postoupena Sovětskému svazu. V roce 1998 byla po lobbystických snahách romských aktivistů v Kolíně, přibližně šedesát kilometrů od Prahy, otevřena soukromá škola pro romskou elitu. Škola je finančně závislá především na grantech z nevládního sektoru, což vyvolává obavy, zda bude schopna fungovat dlouhodobě. Výuka hlavních předmětů probíhá v češtině. Ještě je příliš brzy na posouzení role této instituce a efektivnosti integrace Romů. Avšak je jasné, že existence soukromé internátní školy zajišťující vzdělání menšin nezbaví stát závazku zajistit vzdělání menšin ve státním vzdělávacím  systému.

	Česká republika je zavázána Článkem 2(1) Rámcové úmluvy k péči o ”znalost kultury, historie, jazyka a náboženství svých národnostních menšin”; v tomto kontextu zajistit ”adekvátní příležitosti pro školení učitelů a přístup k učebnicím”; a propagovat ”stejné příležitosti v přístupu ke vzdělání na všech úrovních osobám náležejícím k národnostním menšinám”. V současné praxi však tento přístup zajištěn není.

11. PORUŠOVÁNÍ PRÁVA NA VZDĚLÁNÍ  KLÍČEM I K JINÝM OTÁZKÁM TÝKAJÍCÍCH SE PRÁV ROMŮ V ČESKÉ REPUBLICE

	Porušování práva Romů  na vzdělání  v ČR má řadu důsledků, které se promítají i mimo školství. Nejčastěji se objevují v oblasti pracovních míst, kde jsou špatné školní výsledky Romů - vzniklé diskriminací ve školském systému - spojené s projevy rasismu na trhu práce.

	Podle Ireny Meisnerové, ředitelky experimentální školy v Praze, kterou navštěvuje více než 30% romských žáků, mají romské děti (jak ze zvláštních, tak z běžných škol) vážné problémy s nalezením místa povinné praxe, jež je součástí učebního programu. ”Museli jsme děti umístit do naší školní jídelny, neboť jsme měli problémy najít jim místo.” Paní F.S., učitelka zvláštní školy, podobně ERRC sdělila: ”například, pokud jsou romští studenti vůbec do restaurací nebo pohostinství přijati, nebudou dělat číšníky - majitelé se budou zdráhat svým zákazníkům ukázat ”černou tvář” a dát Romům práci, při které by zodpovídali za peníze.”

	Trvalý neúspěch romské komunity ve snaze dosáhnout srovnatelné úrovně vzdělání se odráží ve společenské izolaci. Milada Horáková uvádí specifickou souvislost mezi neúspěchem ve vzdělání a strukturou nezaměstnanosti:

	Okresy s velkém procentem Romů mají stále velkou míru nezaměstnanosti a nezaměstnanými jsou zejména lidé se základním vzděláním nebo nedokončenou školní docházkou (40 %). Pro tuto vrstvu je typická dlouhodobá a opakovaná nezaměstnanost. Pro ně jsou k dispozici pouze sezónní práce a po jejich ukončení jsou znovu zaregistrováni jako žadatelé o práci.

	Romy navíc v úsilí bojovat proti vylučování a segregaci v českém vzdělávacím systému mocně odrazuje fakt, že na trhu práce v České republice panuje značná diskriminace, takže by jejich aktivita stejně nepřinesla žádný užitek: Romové by po absolvování školy měli i nadále problémy s obstaráním výnosného zaměstnání. Při zasedání českého senátu na téma romské vzdělání  řekl psycholog Pavel Říčan:

	Chceme říci romským rodičům, že lidé s úplným vzděláním budou mít lepší pracovní příležitosti. Ale jak to máme romským rodičům říci, když jsou kvalifikovaní Romové stále diskriminováni na trhu práce?

	Ve své řeči se Říčan zmínil o známém, kterého právě odmítli zaměstnat v obchodě, ačkoli byl kvalifikovaný a byl jediným zájemcem, a připomněl skandál, když vyšlo najevo, že české ministerstvo obrany má doporučení nezaměstnávat Romy jako topiče. Takové stížnosti jsou běžné. Psycholog pracující na Úřadě práce v Ústí nad Labem, například  ERRC vyprávěl o nezaměstnaných romských mužích a ženách, kteří dokončili rekvalifikační kurzy při jeho úřadu a kterým je pak schopen nabídnout práci, kde jsou však odmítnuti poté, co se tam osobně dostaví. ERRC obdrželo podobné zprávy od Romů z Prahy, Jablonce, Sokolova, Písku, Brna a Ostravy. Jeden třiadvacetiletý Rom, pan P.M., ERRC řekl:

	Těžce jsem pracoval na tom, abych dokončil školu a kvalifikoval se na stavebního dozorce. Když jsem tento podzim přišel na úřad práce, nabídli mi zaměstnání. Ale když jsem tam přišel, řekli mi, že jsem nebyl přijat. Nabídli mi další a stalo se to samé. Stěžoval jsem si na úřadu práce a tam mi řekli, že to je problém, ale proč nejdu dělat kopáče, protože tam mě vždycky přijmou. Ale já jsem těžce nepracoval na dokončení školy, abych kopal silnici a vydělal si o trochu víc, než co dostanu na podpoře.

	Podobný případ byl otištěn v romském týdeníku Romano kurko v listopadu 1997. Autorkou byla paní Renata Šarköziová, romská žena z Písku, která je vyučená pradlena s rekvalifikačními osvědčeními na kuchařku-číšnici a prodavačku. V Praze pracovala v obchodním domě Máj, ale poté, co byla se svým neromským přítelem v metru napadená skinheady, Prahu opustila. V článku píše:

	Když jsem se vrátila do Písku, nemohla jsem najít práci. Šla jsem na úřad práce a tam mi řekli, že pro mě kromě úklidových prací nic nemají. Ale proč jsem tedy chodila do školy? Proč mě otec nenechal jít ven s ostatními dívkami? Proč jsem se musela učit? Abych mohla trávit dny se smetákem? To jsem se mohla nechat převést do zvláštní školy jako ostatní romské děti a nemusela jsem se lopotit nad knihami.

	Majitel pohostinství jí údajně sdělil, když žádala o práci, že si nemůže dovolit mít ”černou tvář” za barem. Pak šla s otcem do blízké vesnice Drhole, kde hledali kuchařku: ”Jeli jsme do Drhole a tam mi řekli: ‘Vy tu chcete pracovat jako kuchařka? Máte na to papíry?’ Ukázala jsem jim osvědčení. ‘Bohužel vás tu můžeme zaměstnat pouze jako uklízečku,’ řekli mi.” Její otec ERRC řekl: ”Vymyslí si jakoukoli výmluvu, aby nemuseli zaměstnat Roma.” České občanské právo neposkytuje případné zvláštní opatření pro osobu diskriminovanou v zaměstnání.

12. ZÁVĚR: SNAHY NAJÍT  VINU V ROMSKÉ RODINĚ

	Místo aby se úřady vypořádaly se systémovými, strukturálními problémy a pozůstatky mnohaleté, ne-li staleté, diskriminace i nezastřené agrese, mlží a nereagují na problémy současné diskriminace a na velký počet Romů ve školách pro mentálně postižené děti. Z této situace jsou často obviňováni sami Romové. Vina je často formulována jako ”jazykový handicap” nebo ”společensko-kulturní nevýhoda”, řečnická pomůcka, která zevšeobecňuje diskriminaci, jíž Romové čelí a která je líčí jako skupinu nevyhnutelně umístěnou na nejnižších  stupních jinak dynamické společnosti. Tento názor umožňuje prezentovat vlastní školy jako misionářské základny  české civilizace, jež se zoufale snaží ochránit děti před jejich barbarskými rodinami.

	V dotazníku připojeném ke Zprávě Rady pro národnosti, je 92,1% místních školských úřadů toho názoru, že jedním z důležitých faktorů snižujících úspěch romských žáků je ”nedostatek zájmu romských rodičů o vzdělání jejich dětí”; 95,6% respondentů se domnívá, že důležitým faktorem je ”odlišná mentalita a rodičovská výchova romských dětí”. Údajně sympatizující výpovědi mluví o ”odlišném hodnotovém žebříčku”. Nesympatizující výpovědi hovoří o líných nebo lakomých rodičích, kteří nechávají své děti přesunout na zvláštní školu, nepodporují své děti v tom, aby vzdělání braly vážně, a neberou vážně svou zodpovědnost za to, aby zajistili jejich školní docházku. Pokud romské děti propadnou, je to ”bohužel” vina školy a společnosti, která je nebyla schopna před romskou rodinou ochránit. Slovo ”bohužel” se v takových vysvětleních stále opakuje, což naznačuje, že mluvčí na boj s osudem rezignoval. Argumenty o kulturní jedinečnosti Romů se snadno stanou výmluvami pro pasivitu a tíhnou ke spekulaci o nemožnosti vzdělání díky kulturní propasti, která údajně odděluje Romy od Čechů. Nepotlačitelná romská kultura je viněna z neúspěchu českého vzdělávacího systému v nabídce úplného a adekvátního vzdělání pro všechny své žáky.

	Pracovníci ve školách, školské úřady a výchovní psychologové nejsou v současnosti často připraveni ani odhodláni komunikovat s Romy, ani nejsou připraveni vyslyšet vlastní představy romských rodičů. Takoví úředníci často mluví o ”romské kultuře” jako o souhrnu asociálního chování, ze kterého není možné romské děti osvobodit. Odpověď, kterou nabízejí, je segregace: zvláštní škola.

	Neúspěch vzdělávacího systému s ohledem na Romy je celkovým neúspěchem české společnosti. Brzká segregace a vyloučení ze škol vede později k podobným problémům i v jiných sférách. Vzdělávací neúspěch se opakuje a vytváří další neúspěch ve vzdělávacím systému. Traumatizovaní a zoufalí rodiče reagují na nepřátelský a cizí školský systém různými způsoby, přičemž některé z nich pak škodí jejich vlastním dlouhodobým zájmům a dlouhodobému blahobytu jejich dětí. Současný stav věci má škodlivý dopad na český školský systém a českou společnost jako celek.

	Školní reforma zaměřená na integraci Romů je širším veřejným zájmem. Jeden americký propagátor vzdělání to formuloval následovně:

Prosazování práv za odstranění diskriminace bude vždy ohrožovat rasisty a bude vždy ohrožovat skrblíky, kteří kritizují jakékoli utrácení veřejných peněz. Nesmí však být hrozbou pro průměrné občany, spíše naopak - mělo by je to přitahovat,  v  jejichž hlavním zájmu je snaha, aby jejich dítě získalo, co požaduje, od státní školy. Jejich dětem se povede lépe ve škole, která věnuje pozornost individuálním potřebám všech studentů a zaručí, aby se všichni studenti učili.

	V rozhovoru, v dubnu 1999, v romském programu maďarského rádia Tilos Rádió pan Arthur R. Ivatts, inspektor Úřadu pro vzdělávací standardy Jejího veličenstva, učinil podobnou poznámku o příznivých účincích integrace kočovníků na vzdělání obecně ve Velké Británii:

Integrace kočovníků byla v Británii uzákoněna v roce 1980 a vláda vynaložila velké prostředky na zajištění, aby přijatá opatření byla plněna. Na základě dnes už téměř dvacetileté zkušenosti  je vidět, že všichni z toho měli prospěch. Od učitelů jsme slyšeli od učitelů, že je to vybavilo širší škálou dovedností a stali se tak kompetentnějšími učiteli.

	Je nepřijatelné, jak navrhli někteří vládní činitelé, jednoduše zrušit zvláštní školy a nahradit je zvláštními třídami v rámci základních škol. Rovněž není přijatelné jen tak přejmenovat současné existující zvláštní školy na základní školy a pokračovat ve vzdělávání Romů v nestandardních ”ghetto” třídách. Je také nepřijatelné přesunovat velký počet romských dětí do základních škol v podobě, v jaké dnes existují. Integrace Romů do běžných škol by spíše měla probíhat zároveň s dobře financovanými programy, jejichž  cílem je zajistit podporu a výuku dovedností jak romským, tak neromským žákům a učitelům. Konečným cílem takových projektů by měly být integrované, multikulturní třídy bez rasistické atmosféry nepřátelské vůči Romům. Společnost mířící k legitimní demokracii musí zajistit, aby se taková diskriminace, která je nyní v českém školství rozšířena, nevyskytovala.

	Tato zpráva nezaujímá stanovisko k otázce, zda by měly zvláštní školy existovat a zda by děti s učebními problémy měly být vyučovány odděleně od ostatních dětí. Rozdílné názory založené na rozdílných filozofiích mysli, neschopnosti a vzdělání existují a jsou příčinou významného sporu. Zatímco někteří vyučující a aktivisté volají po zrušení oddělených ústavů pro děti s poruchami učení a po integraci těchto dětí do běžných škol, jiní volají po zlepšeních stávajících institucí a usilovně argumentují  nutností speciálního vzdělání. Tato zpráva k této otázce nezaujímá stanovisko, ačkoli si je ERRC vědomo toho, že přijaté reformy budou závislé na politických rozhodnutích vyplývajících z diskuse. ERRC prezentuje doporučení  čistě na základě rasové diskriminace v českém vzdělávacím systému všeobecně a ve zvláštních školách konkrétně.

	7. dubna 1999 česká vláda přijala usnesení týkající se výslovně Romů. ”Usnesení vlády České republiky o koncepci politiky vlády vůči příslušníkům romské komunity, napomáhající jejich integraci do společnosti č. 279” říká:

Vláda vytvoří podmínky pro změnu školského systému, aby v něm romské děti mohly být stejně úspěšné jako ostatní. K tomu budou využívány především metody odbourání jazykové bariéry, přípravné třídy, romština jako pomocný vyučovací jazyk, romští asistenti ve školách a především individuální přístup k žákům. Systém, v němž velká většina romských dětí absolvuje jen zvláštní školy, čímž jsou pro celý život určeny k nejméně kvalifikovaným pracím, bude nahrazen systémem pružných propustných vyrovnávacích tříd základních škol o menším počtu žáků než v běžných třídách. Dospělým Romům poskytne stát možnost doplnit si základní a případně další vzdělání. (...)

Mezi metody, které se již dnes osvědčují, patří přípravné ročníky, přítomnost romských asistentů ve školách a vyrovnávací třídy. Nejdůležitější je však individuální přístup, který je umožněn nižším počtem žáků ve třídě a speciální přípravou učitelů. K dosažení individuálního přístupu je třeba jednak učitele doškolit, jednak snížit počty žáků především v prvních ročnících dle toho, kolik žáků ve třídě bude pedagogicky-psychologickými poradnami označeno jako děti se vzdělávacími a výchovnými problémy. V prvním stádiu lze k výuce na základních školách využít zkušených učitelů zvláštních škol, kteří mají potřebné speciální vzdělání i zkušenosti s individuální prací s dětmi.

Pro dospělé Romy, poškozené dosavadní školským systémem, kteří projeví zájem, je třeba vytvořit bezplatné školy, které jim reálně umožní doplnit si základní vzdělání.

	Ve vládním usnesení ze 7. dubna vidí ERRC  první krok v tom, co bude dlouhým a intenzivní procesem školské reformy v České republice - má-li být úspěšná. Aby takový projekt školské reformy úspěšný byl, musí se usnesení přijmout jako zákon v duchu, ve kterém bylo připravováno, a pro jeho realizaci bude zapotřebí dostatečné finanční zajištění. ERRC je znepokojeno faktem, že termínem pro prezentaci ”různých forem” ”expertní skupinou” je 31. prosinec 1999. Před tímto datem si nelze žádnou efektivní školskou reformu představit. Teprve se uvidí, zda ”různé formy” prezentované vládě budou pokračovat v duchu přijatého usnesení. ERRC proto uvádí jednotlivá doporučení pro českou vládu a nabádá romské i neromské organizace, aby pokračovaly v nátlaku na českou vládu s požadavkem provést efektivní školskou reformu.

13. NUTNOST  NALEZENÍ SPRAVEDLIVÉHO ŘEŠENÍ: DOPORUČENÍ EVROPSKÉHO CENTRA PRO PRÁVA ROMŮ  ADRESOVANÁ VLÁDĚ ČESKÉ REPUBLIKY

1.	Vláda naplánuje a uplatní reformy zaměřené na ukončení etnické segregace v českém  školství.

2.	Bude přísně  postihovat případy porušování lidských práv a vyjadřování rasové nenávisti ve školské soustavě,  zejména mezi učiteli a úředníky.

3.	Uzná, že rasová diskriminace je hlavní příčinou velkého počtu romských dětí ve zvláštních školách. Poskytne protirasistické školení lidem pracujícím ve všech oblastech vzdělávacího systému a příslušných oblastech zdravotnictví.    

4.	 Naplánuje a provede celkovou reformu školství, která bude obsahovat pozitivní přístup ke všem dětem, romským i neromským, a bude zaměřena na integraci romských dětí do normálního školního systému.

5.	 Založí fond na podporu dalšího vzdělávání a školení, jež je požadované jako kompenzace škod způsobených romským dětem systémem českého školství.

6.	Rozvine školní programy pro Romy i ostatní neromskou populaci, které se budou věnovat české a romské kultuře; zavede romský jazyk, kulturu a historii do osnov českých  škol; zavede úspěšné programy, vyvinuté v zahraničí , kde členové romské komunity budou mít možnost představit romskou kulturu, jazyk a historii dětem školního věku; a to na celonárodní úrovni,  nikoliv pouze ve školách, které navštěvují romské děti.

7.	Vláda zavede bezplatnou integrovanou školku; v takovýchto integrovaných školkách zajistí pro romské děti  po jazykové stránce adekvátní pomoc.

8.	Kde je to možné, zajistí romské asistenty ve třídách; zprostředkuje pro ně možnost  získat učitelskou kvalifikaci.

9.	 Vyvine, zavede a dostatečně finančně podpoří programy zaměřené na zvýšení počtu romských učitelů v České republice.

10.	Vyvine, zavede a dostatečně finančně podpoří doplňkové vzdělávací programy pro učitele za účelem získání kvalifikovaných dovedností pro výuku v multikulturním prostředí.

11.	V přípravě na integraci velkého počtu romských dětí do otevřeného, normálního a dítěti přátelského systému vzdělání,  zachytí žáky, kteří budou potřebovat pomoc v  tomto přechodném období proměny současného traumatizujícího systému a tuto pomoc jim poskytne.   

12.	Ukončí přeřazování studentů  na podkladě kulturně předpojatých inteligenčních testů, které nebyly upraveny  potřebám romských dětí a které neprokázaly, že poskytují  výsledky neovlivněné rasou či etnicitou psychologa nebo jiného pedagoga, provádějícího testování.

13.	Vláda přijme legislativu zvláště postihující diskriminaci v oblasti vzdělávání, která  jasně stanoví  nápravu jednotlivcům, kteří se stanou obětí diskriminace. 

14.	Zavede veřejně přístupné úřady, kam  Romové mohou ohlásit případy diskriminace, a zajistí širokou publicitu o  existenci těchto úřadů..

15.	Zavede bezplatnou právní službu v oblastech hustě  obývaných Romy, a zajistí širokou publicitu o existenci těchto služeb. 

 
14. BIBLIOGRAFIE

Article 8 Project of the Tolerance Foundation, From Exclusion to Expulsion, The Czech Republic’s ”New Foreigners”, Part 1: Judicial Expulsion, Prague: November 1996.

Chitnis, Rajendra: ”The Roma in Czech Elementary Education: Towards a New Approach”, unpublished dissertation for Master’s degree, School of Slavonic and East European Studies, London, 1997.

Commission on Security and Cooperation in Europe: ”Ex Post Facto Problems of the Czech Citizenship Law”, September 1996.

Conway, Laura: ”Report on the Status of Romani Education in the Czech Republic”, Prague: Citizens Solidarity and Tolerance Movement – HOST, March 1996.

Crowe, David M.: A History of the Gypsies of Eastern Europe and Russia, London: I.B. Tauris
Publishers, 1995.

”Czech government report to the Committee on the Elimination of Racial Discrimination, 17 July 1997 State Party Report of the Czech Republic, CERD/C/289/Add.1”.

Czech Helsinki Committee, ”Report on the State of Human Rights in the Czech Republic 1996”, 1997.

Čaněk, David: Národ, národnost, menšiny a rasismus, Praha: Institut pro středoevropskou kulturu a politiku, 1996.

Čaněk, David: ”Ethnic Minorities in Czech Schools, 1945-1998”, London: MacMillan, v tisku.

Dan, Jiří a  Palatová, Hana: ”Výsledky průzkumu užívání psychodiagnostických testů v pedagogicko-psychologických poradnách”, in Výchovné poradenství, č. 16. srpna 1998, pp.30-32.
 
Daniel, Bartoloměj: Dějiny Romů: Vybrané kapitoly z dějin Romů v západní Evropě v Českých zemích a na Slovensku, Olomouc: Univerzita Palackého v Olomouci, 1994.

European Commission against Racism and Intolerance (ECRI), ECRI’s Country-by-Country
Approach, Strasbourg: Council of Europe, Volume I, 1997.

European Commission against Racism and Intolerance (ECRI), Legal Measures to Combat Racism and Intolerance in Member States of the Council of Europe, Report prepared by the Swiss Institute of Comparative Law, Lausanne, Strasbourg: Council of Europe, March 21, 1996, CRI (95) 2 rev.

European Roma Rights Center, ”Written Comments of the European Roma Rights Center Concerning the Czech Republic for Consideration by the Committee on the Elimination of Racial Discrimination at its Fifty-second Session, 6-9 March, 1998”,  internet: http://errc.org.

European Roma Rights Center, ”Letter to the Council of Europe”, August 6, 1997,  internet: http://errc.org.

European Roma Rights Center, The Misery of Law: The Rights of Roma in the Transcarpathian Region of Ukraine, April 1997.

European Roma Rights Center, ”Statement of the European Roma Rights Center on the Occasion of the Acceptance of the Czech Republic, Hungary and Poland into NATO”, July 10, 1997,  internet: http://errc.org.

Ferková, Ilona: Čorde čhave/Ukradené děti, Brno: Společenství Romů na Moravě, 1996.

Forrester, Bill: The Travellers’ Handbook: A Guide to the Law Affecting Gypsies, London: InterChange Books, 1985.

Guy, Will: ”Ways of looking at Roma: The Case of Czechoslovakia” in Tong, Diane ed., Gypsies: An Interdisciplinary Reader, New York: Garland Publishers, Inc., 1998, pp.13-68.

Helsinki Watch, Struggling for Ethnic Identity: Czechoslovakia’s Endangered Gypsies, New York:
Human Rights Watch, 1991.

Holý, Dušan a Ctibor, Nečas: Žalující píseň; o osudu Romů v nacistických koncentračních táborech,
Strážnice: Ústav lidové kultury, 1993.

Horáková, Milada: ”Roma in the Czech Republic”, příspěvek, Congress of Local and Regional Authorities of Europe conference in Pardubice, October, 1997.

Hübschmannová, Milena: Šaj pes dovakeras – Můžeme se domluvit, Olomouc: Vydavatelství Univerzity Palackého, 1995.

Human Rights Watch/Helsinki: Roma in the Czech Republic: Foreigners in Their Own Land, Vol. 8, No. 11(D), New York, June 1996.

Institut pro výzkum veřejného mínění: ”K národnostní a rasové nesnášenlivosti”, Praha, 2.února 1999.

Kalibová, Květa: ”Romové z pohledu statistiky a demographie” in Socioklub: Sdružení pro podporu rozvoje teorie a praxe sociální politiky, Problémy soužití romské minority a majoritní populace v kontextu sociální politiky, Praha, listopad, 1998.

Kamenická, Veronika: ”Etnická minorita Romové a školní vzdělání”, nepublikovaná magisterská práce, Filozofická Fakulta Univerzita Karlova Praha 1996.

Kenrick, Donald and Grattan Puxon: Gypsies Under the Swastika, Hertfordshire: Gypsy Research Centre, University of Hertfordshire Press, 1995.

Kladivová, Vlasta: Konečná stanice Auschwitz-Birkenau, Olomouc: Univerzita Palackého v Olomouci, 1994.

Klíma, Petr: ”Psychologické vyšetření romského dítěte v poradenském systému”, Výchovná poradenství, č.13, listopad 1997, str. 5-14.

Listina základních práv a svobod České republiky ze dne 16. prosince 1992.

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy: ”Alternativní vzdělávací program zvláštní školy pro žáky romského etnika”, program č.35 252/97-24, leden 1998.

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy: ”Informace o zřízení funkce romského asistenta v základní a střední škole” č.14 170/98-22, 3.března 1998.

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy: ”Metodický pokyn k doplnění vzdělání poskytovaného základní školou pro absolventy zvláštních škol”, č. 17.908/95-24, 1995.

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy: ”Pokyn Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy České republiky č.20 279/93-21 ke vzdělávání dětí cizinců na základních a středních školách včetně speciálních škol v ČR ve školním roce 1993/1994”, 1993.

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy: ”Vyhláška Ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy o speciálních školách a speciálních mateřských školách”, 7.května 1997, Sbírka zákonů České republiky 1997, č.44, 10.června 1997.

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy: Vzdělávací program základní školy, Praha: Nakladatelství Fortuna, 1998.

Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy: Vzdělávací program zvláštní školy, Praha: Nakladatelství Septima, 1997.

Ministerstvo vnitra České republiky: Zpráva o postupu státních orgánů při postihu trestných činů motivovaných rasismem a xenofobií nebo páchaných příznivci extremistických skupin, Praha, OŘ-1432/20-A-97, Praha: 12.prosince 1997.

Mrštík, Václav: ”Jací jsou žáci zvláštních škol: Příspěvek do diskuse o indikaci pro vřazování žáků do zvláštní školy”, Výchovné poradenství, únor 1998, str.14-19.

Müller-Hill, Benno: Tödliche Wissenschaft; die Aussonderung von Juden, Zigeunern und Geisteskranken, 1933-1945, Hamburg: Rowohlt Verlag, 1984, obzvláště str.42-68.

Nečas, Ctibor: Historický kalendář; Dějiny českých Romů v datech, Olomouc: Vydavatelství Univerzity Palackého, 1997.

Nečas, Ctibor: Nemůžeme zapomenout/Našt’i bisteras; Nucená táborová koncentrace ve vyprávěních romských pamětníků, Olomouc: Univerzita Palackého v Olomouci, 1994.

Nečas, Ctibor: Romové v České republice včera a dnes, Olomouc: Vydavatelství Univerzity Palackého Olomouc, 1995.

Nováková, Marie: "Cikánská škola v Užhorodu", in Romano Džaniben, Vol. II, No. 3, 1995.

Občanský zákoník, zákon č.40/1964 Sb., podle stavu k 1.4.1999, Edice ÚZ, Ostrava: Nakladatelství Sagit.

Pape, Markus: A nikdo vám nebude věřit. Dokument o koncentračním táboře Lety u Písku, Praha: Nakladatelství GplusG, 1997.

Rada pro národnosti: Zpráva o situaci romské komunity v České republice a opatření vlády napomáhající její integraci ve společnosti, Usnesení č. 686 české vlády 29. října 1997.

Research Directorate, Immigration and Refugee Board of Canada, ”Roma in the Czech Republic: Education”, Ottawa, Canada, December 1997.

Research Directorate, Immigration and Refugee Board of Canada ”Roma in the Czech Republic: State Protection”, Ottawa, Canada, November 1997.

Socioklub: Sdružení pro podporu rozvoje teorie a praxe sociální politiky, Problémy soužití romské minority a majoritní populace v kontextu sociální politiky, Praha: listopad, 1998.

Srp, Vladimír: "Romové v Československu podle sčítání lidu 1991", Demografie,  č. 35, 1993.

Šebková, Hana: Jazyková situace Romů a její vývoj, Praha: Občanské sdružení MENT, 1995.

Teplá, Marta: ”Zvláštní škola: děti představují naši nesmrtelnost”, Učitelské noviny, č.42/43, 24.listopadu 1998, str..19-20.

Tolerance Foundation, ”A Need for Change, The Czech Citizenship Law: An Analysis of 99 Individual Cases”, Prague: November 1994.

Tolerance Foundation, ”The Non-Czech Czechs”, Prague: August 1995.

Tolerance Foundation, ”Notes on the Czech Citizenship Law’s Background”, Prague: February 1995.

Tolerance Foundation, ”Report on the Czech Citizenship Law: The Effect of the Citizenship Law on the Czech Republic’s Roma Community”, Prague: May 1994.

Trestní předpisy [Úplné znění, č. 140/1961 Sb., trestní zákon] Ostrava: Nakladatelství ekonomické a právní literatury.

Uhl, Petr: ”Additional Information for the Pre-Session of the Committee for the Rights of the Child in June 1997 in Geneva”, Most, pp.2-4.

United Nations Committee on the Elimination of Racial Discrimination, ”Summary record of the 1 254th meeting: Czech Republic. 11/03/98. CERD/C/SR.1254 (summary record)”.

United Nations Committee on the Elimination of Racial Elimination, ”Concluding Observations of the Committee on the Elimination of Racial Discrimination: Czech Republic, 30/03/98. CERD/C/304/Add.47.”

UNHCR, ”Citizenship in the Context of the Dissolution of Czechoslovakia”, September 1996.

UNHCR, ”The Czech and Slovak Citizenship Laws and the Problem of Statelessness”, February 1996.

UNHCR, ”Guidelines Relating to the Eligibility of Czech Roma Asylum-Seekers”, February 1998, Paragraphs 5 and 6.

U.S. Department of State, ”The Czech Republic Country Report on Human Rights Practices for 1996”, January 30, 1997.

Ústava České republiky, 16.prosince 1992.

Ústav pro informace ve vzdělávání, Statistická ročenka školství 1996/97, Praha 1997.

Vail, John: ”Discrimination in Education: Some Thoughts on American Law and Experience”, in Roma Rights, Summer 1998, pp.37-42.

Viková, Lada: ”Příspěvek k poznání psychologických aspektů romské rodiny”, nepublikovaná magisterská práce, Filozofická fakulta, Univerzita Karlova, Praha 1996.

Vláda České republiky:"Programové prohlášení vlády České republiky",Praha,srpen1998, http://www.vlada.cz/vlada/dokumenty/prohlas.win.htm.

Vláda České republiky: ”Zpráva o stavu české společnosti”, 2.března 1998, http://www.vlada.cz/vlada/tiskove/dokumenty/stavspol/oddil2.win.htm. 

Vláda České republiky, ”Usnesení vlády České republiky o koncepci politiky vlády vůči příslušníkům romské komunity, napomáhajíci jejich integraci do společnosti”, č. 279, 7.dubna 1999.

”Zákon o soustavě základních škol, středních škol a vyšších odborných škol (školský zákon)”, in Sbírka zákonů České republiky, 1996, č.77, 10.října 1996.

Žlnayová, Edita: Pojmový svět žáků prvního ročníku základních škol z hlediska romštiny, Praha: Občanské sdružení MENT, 1995.

15. PŘÍLOHY

Příloha 1: Romové ve zvláštních školách v České republice, 1972-1990

Přetištěno z:  Čaněk, David: ”Ethnic Minorities in Czech Schools, 1945-1998”, London: MacMillan,
připravuje se do tisku. Údaje za období 1980-1983 a 1985-1988 nejsou dostupné.

1. Rok 		2. Romské děti 		3. Romské děti		Proporce mezi
v základních školách 	ve zvláštních školách 	2. a 3.
1972 		12,810 			5866 			2.18:1
1973 		13,272 			6445 			2.06:1
1974 		13,301 			6709 			1.98:1
1975 		14,105 			5105 			2.76:1
1976 		14,076 			4829 			2.92:1
1977 		13,650 			5993 			2.28:1
1978 		13,477 			6812 			1.98:1
1979 		13,254 			7792 			1.70:1
1984 		13,611 			12,615 			1.08:1
1989 		15,483 			13,196 			1.17:1
1990 		15,207 			12,444 			1.22:1

Příloha 2: Romové ve zvláštních školách v Ostravě 

Škola 			Celkový počet žáků	 	Romové 	%

Kapitána Vajdy 		193 			31 		16.06%
U Haldy 		166 			27 		16.26%
Čkalovova 		191 			49 		25.65%
Na Vizině 		190 			110 		57.89%
Karasova 		156 			121 		77.56%
Těšínská 		159 			135 		84.9%
Ibsenova		136 			128 		94.11%
Halasova 		169 			161 		95.26%

CELKEM		1360 			762 		56.03%

Příloha 3: Romské děti v základních školách v Ostravě
Následuje seznam 69 ostravských základních škol z celkového počtu 70; celkový počet žáků a počet romských žáků.

Adresa 			Celkem 		Romov
A. Hrdličky 1638  	690 		0
B. Dvorského 		891 		0
Březinova 52 		559 		0
Chrustova 24/1418 	382 		0
Družební 		200 		0
Generála Píky 		818 		0
H. Salichové 		395 		0
Hlučínská 136 		347 		0
Horymírova 100 		730 		0
J. Valčíka 4411 		352 		0
J. Šoupala 1609 		435 		0	
Jugoslávská 23 		723 		0
Junácká 			934 		0
K. Pokorného 1284 	424 		0
K. Pokorného 1382 	550 		0
Klégova 27 		617 		0
Kosmonautů 15 		589 		0
Krestova 36 		674 		0
Lumírova 13 		318 		0
Mitrovická 		100 		0
Mitušova 8 		524 		0	
MUDr. Lukášové 	550 		0
Paskovská 		396 		0
Ostrčilova 		707 		0
Provaznická 64 		484 		0
Šeříková 		436 		0
Srbská 2 		430 		0
Staroveská 62/66		54		0
Těsnohlídkova 99 	56 		0
V Zálomu 		805 		0
V. Košaře 6 		1367 		0
Výhledy 210 		185 		0
Bartovická 59 		65 		1
Bílovecká 		303 		1
Bulharská 1532 		430 		2
Matiční 18 		208 		2
Mitušova 16 		548 		2
I. Sekaniny 1804 		639 		3
Komenského 668 	560 		3
L. Podéště 1875 		335 		3
Porubská 832 		585 		3
Pěší 1 			315 		4
Ukrajinská 1533 		437 		4
Kosmonautů 13 		625 		5
Matiční 5 		767 		5
F. Formana 45 		581 		7
G. Klimenta 493 		367 		8
Gajdošova 9 		292 		8
Porubská 831 		631 		8
Volgogradská 6 		720 		8
Zelená 42 		623 		8
A. Kučery 20 		746 		9
Dětská 915 		723 		9
Kounicova 2 		415 		10
Mjr. Nováka 34 		520 		10
Nádražní 117 		642 		11
U Kříže 28 		530 		11
Bohumínská 72 		343 		12
Matrosovova 14 		264 		19
Antošovicka 55 		172 		24
Vrchlického 5 		370 		26
Chrjukinova 12 		706 		29
Rostislavova 		334 		29
Gen. Janka 1208 		711 		31
Trnkovecká 55 		249 		44
L’. Štúra 1085 		516 		56
Škrobalkova 51 		214 		69
Gebauerova 8 		331 		97
Nám. J. z Poděbrad 	333 		172

CELKEM: 33 372
ROMOVÉ: 753

Příloha 4: Přehled úrovně inteligence měřené u 1403 žáků v 18 zvláštních škol v České republice

Přetištěno z:  Mrštík, Václav: ”Jací jsou žáci zvláštních škol: Příspěvek do diskuse o indikaci pro vřazování žáků do zvláštní školy”, in Výchovné poradenství, únor 1998, str.14-19. Data této studii nejsou rozdělená podle národností. Chyba v řádku osm je obsažena v originále.  

zvláštní 	mentálně 	hranice			pod- 		průměr		nad-
škola		postižení	(%) 			průměr	 	(%) 		průměr			               (%) 					(%) 				(%)
1. 		47.5 		30.0 			12.5 		10.0
2. 		47.4 		31.6 			10.5 		10.5
3. 		43.4 		50.0 			3.3 		3.3
4. 		40.3 		36.9 			14.1 		8.7
5. 		37.55 		42.3 			13.9 		6.25
6. 		36.3 		51.6 			5.5 		6.6
7. 		31.4 		58.8 			3.9 		5.9
8. 		26.2 		24.8 			43.0		6.2
9. 		25.3 		48.4 			12.6 		12.6 		1.1
10. 		25.3 		48.2 			19.3 		7.2
11. 		24.1 		16.7 			29.6 		29.6
12. 		21.0 		35.8 			27.2 		14.8 		1.2
13. 		19.4 		37.7 			36.4 		6.5
14. 		16.5 		45.4 			34.0 		4.1
15. 		16.2 		35.5 			41.9 		6.4
16. 		12.5 		50.0 			37.5
17. 		6.8 		38.6 			27.3 		27.3
18. 		3.0 		42.4 			40.3 		14.3

16. SHRNUTÍ V ROMŠTINĚ

O Evroputno Romane Čačipengo Centro (ERRC) del avri reporto pe e romane čavengi segregacia, save phiren ande dilengi-bengengi škola and-i Čehia

And-i Čehia i sistema sar sikljaren si segregativno, kodoleske si e romenge avriphandipe, seperacia. I sistema na mukhel chi e romane šavenge te keren kontakto e gadženge šavenca. Sostar si kado, ke si špecialne školi (zvláštní školy)-- školi kaj dile-bange phiren. But romane šaven šuven and-e kasave školi, soske von na žanen mišto and-e gadžengi normalne školi sar e gadže žanen, thaj e gadžikane školengi bjurovura, šerutne si rasistura, na kamen e romen. Ande but šeliberša kerde sas diskriminacia e gadžikane šerutne kontra e Roma. Kadaleski si Roma kon šuven penge šave andi dilengi-bangengi škola, ili si kasave Roma val gadže kon khote kamen te šuvaven e šaven. O manuš xores te dikhela, atunchi šaj žanel, ke e romen 15var feder šuven and-e špecialne školi-- kaj e dilen, na normalne šaven phiraven-- sar e gadžen. Jekh studento-- o manuš, kon sityol and-i majangluni škola--, savo agorisarel and-i jekh špecialni škola -- kaj e dile-bange phiren-- naštig te žal and-e but maškarutne školi, kaj o manuš, kon and-i gadžengi škola agordel, šaj žal, les majbari šajipe si. Kadaleske e romane šavenge naj šajipe and-o lengo trajo, thaj na pačan ande pende. E romengi segregacia and-e telutne školi mukhel e gadženge, del i legitimacia/čačipe te keren diskriminacia kontra e Roma.

And-o reporto e avutne temi isi: anglunes e romengi historia and-i Čehia si mothovdi and-e du-trin lava, pala kodo xores sikaven e problemi, kaj but-but romane šaven šuven and-e špecialne školi, kaj e dile-bange.phiren. Pala kodo o reporto phenel, so molel kodo, sar sityaren and-e špecialne školi, mothol e nasulipe and-i sistema. E avutne kotora si šinde ande trin bare kotora so sikaven: sar šingren o čačipe e romane šavengo and-e špecialne školi; o rasiymo so si and-e normalne školengi sistema, sar azban e romane šaven odothe, thaj sikavel vi kodo, sar naštig šiven khanikas and-i normalni škola andar jekh špecialne škola, kana aba varekon khate phirel, khote sityol. Pala kado o reporto dikhel soske dikhipe ayban e manušikane čačipengi situacia e romengi and-i Čehia, so khetane phiren i sistemasa sar khote sitzaren, majanglunes: i resipe e zakoneske ando 1992 pe Themutnipe pe romengi edukativne čačipe-- soske šašipe si e romenge and-o sityarimaski sistema; o kabineto naštig das e romenge selikanengo sityaripe, thaj o podo so khetane phandel i diskriminacia e nasilipesa and-o sikljarimaski sistema, hem e romengo šajipe, kaj si vi len aver čačipe and-i Čehia. Agoreste o reporto del propazicii, kamel te del vast e kabinetoske and-i Čehia.  

***

Evropské centrum pro práva Romů

Evropské centrum pro práva Romů (ERRC) je mezinárodní veřejně prospěšná právní organizace, která monitoruje situaci Romů v Evropě a poskytuje právní ochranu obětem porušování lidských práv. Romové (Cikáni) dodnes zůstávají nejvíce sociálně handicapovanou etnickou skupinou v Evropě. Jejich základní práva jsou všude ohrožována. V posledních letech se objevily zneklidňující případy rasového násilí proti Romům. V mnoha společnostech je běžná diskriminace Romů v zaměstnání, vzdělání, zdravotní péči a dalších oblastech. Nenávistné řeči o Romech prohlubují negativní předsudky, které převládají v názorech evropské veřejnosti.

ERRC je řízeno mezinárodním představenstvem, kterému předsedají Éva Orsós (Maďarsko) a Lord Lester of Herne Hill (Velká Británie) a jehož členy jsou Isabel Fonseca (Velká Británie), Gábor Halmai (Maďarsko), Deborah Harding (USA), Monika Horáková (Česká republika), Khristo Kyuchukov (Bulharsko), Rumyan Russinov (Bulharsko), Joseph Schull (Kanada) a Ina Zoon (Španělsko).

Výkonnou ředitelkou je Dimitrina Petrova. Zaměstnanci jsou: Claude Cahn (Staff writer/Publications director), Andi Dobrushi (Grants officer), István Fenyvesi (Publications co-ordinator), James Goldston (Legal director), Judit Horváth (Assistant to the legal defence and education department), Piroska Hugyecz (Executive assistant), Ivan Ivanov (Staff attorney), Deyan Kiuranov (Research and publications director), Angéla Kócze (Human rights education co-ordinator), Nóra Kuntz (Research and publications assistant), Viktória Mohácsi (Researcher), Tatjana Perić (Researcher/Monitors co-assistant), Branimir Pleše (Staff attorney), Veronika Leila Szente (Legal advocacy coordinator), Alicia Teruel Perez (Staff attorney), Hajnalka Varga (Financial assistant) Ference Welsch (Administrative director) a Deborah Winterbourne (Staff attorney).

H-1525 Budapest 114, PO Box 10/24, Maďarsko

telefon: (36-1) 428-2351
fax: (36-1) 428-2356

e-mailová adresa:
výkonná ředitelka: 100263.1130@compuserve.com
výzkumné oddělení: deyan@errc.org
právní oddělení: goldston@errc.org

internetová adresa: errc.org